ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3818/23 Справа № 183/8170/18  Категорія 44 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
при секретарі - Шавкун Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 
на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року 
у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення,- 

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 06 грудня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримало у власність квартиру загальною площею 43,80 кв.м., житловою площею 26,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 05 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. та зареєстрованого у державному реєстрі під номером 3198.
Зазначає, що після отримання права власності на вказану нерухомість, АТ КБ «ПриватБанк» здійснило спробу отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_1 , який підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.
Вказує, що проживання ОСОБА_1 в житловому приміщенні перешкоджає АТ КБ «ПриватБанк» в реалізації його прав, передбачених ст.ст. 319, 321 ЦК України.
Зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» було направлено ОСОБА_1 письмову претензію про добровільне звільнення квартири, однак останнім вказана вимога була проігнорована.
Враховуючи зазначене, просили суд: виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації - виконавчому органі сільської, селищної або міської ради, сільський голова, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. 
Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
Суд першої інстанції, виходячи з норм чинного законодавства та враховуючи, що спірна квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником, дійшов висновку, що в даному випадку виселення неможливе без надання іншого постійного житла. Крім того, позивачем не доведено та не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач має будь-яке інше майно у власності та не спростовано того факту, що відповідач використовує спірне житло, яке є іпотечним майном, як місце постійного проживання.
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» звернулося з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що право приватної власності на нерухоме майно відповідачем не оспорювалося і набуте законним шляхом, пройшло державну реєстрацію, будь-яких обмежень у його праві власності не встановлено. Письмова вимога про добровільне звільнення нерухомого майна протягом одного місяця не була виконана. Посилаючись на рішення Верховного Суду вважає, що положення частини 2 статті 109 ЖК УРСР застосовуються лише у разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку, проте в даному випадку було здійснено звернення стягнення в позасудовому порядку, тому відсутні підставі для застосування частини 2 статті 109 ЖК УРСР до даних правовідносин. Вважає, що приписи глави 2 ЖК УРСР не можна застосовувати для регулювання приватно-правових відносин між колишнім власником і новим власником квартири (будинку, іншого житлового приміщення) щодо усунення перешкод у користування житловим приміщенням, шляхом виселення.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надано.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 06 грудня 2016 року АТ КБ «Приватбанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримало у власність квартиру загальною площею 43,80 кв.м., житловою площею 26,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 05 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. та зареєстрованого у державному реєстрі під номером 3198 (а.с. 5).
АТ КБ «Приватбанк» набуло право власності на належну житлову квартиру в безспірному, позасудовому порядку, а саме в порядку, узгодженому сторонами під час підписання договору іпотеки.
В зазначеній житловій квартирі з 30 жовтня 2007 року і по теперішній час зареєстрований та проживає ОСОБА_1 (а.с. 6).
АТ КБ «Приватбанк», 09 лютого 2018 року направлялась відповідачу вимога - претензія про необхідність виселення та зняття з реєстраційного обліку в квартирі протягом 30 днів з моменту отримання вимоги. Вказана вимога відповідачем залишена без задоволення (а.с. 7).
Встановлено, що спірна квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником. 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19 зазначила, що аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотекив позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.
А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.
Встановивши, що звернення стягнення на іпотечне майно відбулося в позасудовому порядку та спірна квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів дійшов правомірного висновку, що в даному випадку виселення неможливе без надання іншого постійного житла. 
Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду наведений у постанові від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про можливість виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та неможливості застосування до спірних правовідносин статті 109 ЖК УРСР. 
Інші аргументи наведені в апеляційній скарзі були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким надана відповідна правова оцінка, з якою колегія суддів погоджується.
Отже, приведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова