Ухвала
 
14 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 2-1514/10
провадження № 61-7931ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Антіпов Євген Вікторович, на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у складі судді Юдіної С. Г., від 12 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Канурної О. Д., Космачевської Т. В., 
від 26 квітня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчин Андрія Анатолійовича про відкриття виконавчого провадження та похідні рішення,
заінтересована особа - стягувач ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця Турчина А. А., прийняті у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, а саме про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 жовтня 2022 року, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій 
від 20 жовтня 2022 року, про стягнення з боржника основної винагороди 
від 20 жовтня 2022 року; про арешт коштів боржника від 20 жовтня 
2022 року та про арешт майна боржника від 20 жовтня 2022 року.
Скарга мотивована тим, що постановою від 20 жовтня 2022 року приватним виконавцем Турчиним А. А. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі дублікату виконавчого листа № 2-1514/10 від 01 листопада 
2021 року, виданого Сватівським районним судом Луганської області на виконання рішення, що набрало законної сили 11 листопада 2010 року. Після відкриття провадження про стягнення з боржника боргу у сумі 81 324,18 доларів, що еквівалентно 663 139,24 грн, приватним виконавцем було винесено ряд похідних постанов, а саме: про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та основної винагороди виконавця, про арешт майна боржника та арешт коштів боржника. 
Вважає постанову про відкриття провадження та похідні постанови незаконними у зв`язку порушенням строків пред`явлення виконавчого листа до виконання. 
16 червня 2010 року Ленінським районним судом м. Луганська було винесено рішення у справі № 2-1514/10 за позовом   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, яким стягнуто суму боргу за Договором позики від 04 жовтня 2008 року в розмірі 165 000 доларів США, що еквівалентно станом на дату винесення рішення суду 1 318 350 грн. Рішенням апеляційного суду Луганської області від 11 листопада 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, змінено рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 16 червня 2010 року про стягнення суми боргу за договором позики, зменшено суму, яка підлягає стягненню в рахунок погашення суми боргу, з 1 318 350 грн до 663 139,24 грн. Отже, рішення суду, за яким відкрито оскаржуване виконавче провадження, після його перегляду судом апеляційної інстанції набрало законної сили 11 листопада 2010 року. 
13 квітня 2011 року Ленінським районним судом м. Луганськ видано виконавчий лист № 2-1514/10 відповідно до тексту якого «... рішення набрало законної сили 11 листопада 2010 року. Строк пред`явлення до виконання до 11 листопада 2013 року ...». 
08 червня 2012 року Ленінським ВДВС відкрито виконавче провадження 
№ НОМЕР_2 за виконавчим листом № 2-1514/10 від 13 квітня 2011 року. Виконавчі дії здійснювалися починаючи з 2012 року до повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», через відсутність у боржника відповідного майна. 
Постановою Луганського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року відмовлено у задоволені заяви стягувача про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа по цивільній справі 
№ 2-1514/10. 
01 вересня 2016 року ОСОБА_2 дізнався про втрату виконавчого провадження № НОМЕР_2 через початок в 2014 році антитерористичної операції, в тому числі і оригіналу виконавчого документу, після чого із жовтня 2016 року вживав низку процесуальних дій, спрямованих на захист своїх прав. Ця обставина встановлена ухвалою Сватівського районного суду Луганської області 21 жовтня 2020 року у справі № 426/12550/16-ц. 
В межах цивільної справи № 426/12550/16-ц Сватівським районним судом Луганської власті було розглянуто вимоги стягувача про видачу дублікату виконавчого листа, а в остаточному варіанті про видачу нового виконавчого документа, а також про поновлення строку його пред`явлення до виконання, проте, в задоволенні цієї заяви - відмовлено. 
Факти звернення стягувача до суду із відповідними заявами з жовтня 
2016 року щодо виконавчих документів та поновлення строку на їх пред`явлення до виконання підтверджують його обізнаність із ходом здійснення примусового стягнення у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, про його завершення 28 грудня 2016 року, а також про сплив у 2019 році строку пред`явлення до виконання виконавчого листа. 
Впродовж цього терміну стягувач мав можливість реалізовувати своє право на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання чого належним чином не зробив. 
Натомість, за його заявами ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 21 жовтня 2020 року у справі № 426/12550/16-ц та постановою Луганського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 2-1514/10 у поновленні цього процесуального строку відмовлено. 
У дублікаті виконавчого листа № 2-1514/10 від 01 листопада 2021 року, виданого Сватівським районним судом Луганської області на виконання рішення, що набрало законної сили, зазначено, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання становить три роки - до 11 листопада 2013 року. Після переривання цього строку у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду Ленінським ВДВС м. Луганськ ГТУЮ у Луганській області в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, нове його обчислення почалося з дня повернення виконавчого документа стягувачу 28 грудня 2016 року через відсутність у боржника відповідного майна. 
Вважає, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі 
№ 2-1514/10 сплинув 28 грудня 2019 року. Стягувач звернувся до приватного виконавця Турчина А. А. із заявою про примусове виконання рішення суду лише 19 жовтня 2022 року, тобто майже через 3 роки після закінчення відповідного строку. Отже, рішення приватного виконавця у формі постанови від 20 жовтня 2022 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та усі похідні постанови є незаконними, адже прийняті із порушенням встановленого законом строку, у поновленні якого судами відмовлено.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
24 травня 2023 року засобами поштового зв`язку представник  ОСОБА_1 - адвокат Антіпов Є. В. подав касаційну скаргу на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.
Касаційна скарга мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій порушили вимоги статей 12, 13, 25, 81, частину четвергу статті 82, 89, 260, 263 ЦПК України. Крім того, апеляційним судом порушені вимоги частини другої статті 63, частини сьомої статті 242 ЦПК України. Також судами неправильно застосовано Закон України «Про виконавче провадження» та наказ Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень», зареєстрований в Мін`юсті 02 квітня 2012 року за № 489/20802. Вважає, що рішення приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження є незаконним, оскільки прийнято із порушенням встановленого законом строку, у поновленні якого судами відмовлено.
За змістом частини першої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження)вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
Ухвала суду за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця, не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.
Стаття 129 Конституції України передбачає, що обов`язковість судового рішення належить до основних засад судочинства.
Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина перша статті 431 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі в тому числі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче проводження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців», правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно положень статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 червня 2010 року Ленінським районним судом м. Луганська винесено рішення у справі 
№ 2- 1514/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення з останнього суми боргу за Договором позики від 04 жовтня 2008 року в розмірі 165 000 доларів США, що еквівалентно станом на дату винесення рішення суду 1 318 350 грн.
Рішенням апеляційного суду Луганської області від 11 листопада 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 16 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики змінено, зменшено суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення суми боргу з 1 318 350 грн до 663 139,24 грн.
13 квітня 2011 року Ленінським районним судом м. Луганськ видано виконавчий документ № 2-1514/10 згідно з яким, рішення набрало законної сили 11 листопада 2010 року, а строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 11 листопада 2013 року.
У червні 2012 року ОСОБА_2 до Ленінського ВДВС м. Луганська ГТУЮ у Луганській області подав заяву про відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом № 2-1514/10 від 13 квітня 2011 року виданим Ленінським районним судом м. Луганськ.
08 червня 2012 року Ленінським ВДВС м. Луганськ ГТУЮ у Луганській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2.
У 2016 році ОСОБА_2 ініціював у Сватівському районному суді Луганської області вирішення питання про видачу дублікату виконавчого листа в справі № 2-1514/10.
За вказаною заявою ОСОБА_2 була заведена судова справа, який присвоєно № 426/12550/16-ц.
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 01 листопада 2016 року у справі № 426/12550/16-ц заяву ОСОБА_2 про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-1514/10 задоволено. 
Постановою Луганського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року ухвала Сватівського районного суду Луганської області від 01 листопада 2016 року скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому апеляційний суд, звернув увагу на доцільність вирішення питання відновлення втраченого судового провадження.
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 21 листопада 2018 року відновлено втрачене судове провадження у справі № 2-1514/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики у частині тексту рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 16 червня 2010 року, тексту рішення апеляційного суду Луганської області від 11 листопада 2010 року.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року заяву ОСОБА_2 про виправлення описки в рішенні апеляційного суду Луганської області від 11 листопада 2010 року задоволено частково, виправлено описку в рішенні апеляційного суду Луганської області 
від 11 листопада 2010 року у справі № 2-1514/10, викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 16 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики змінити. Зменшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення суми боргу з 165 000,00 доларів США, що еквівалентно до грошової одиниці України 
1 318 350 грн., до 81 324,18 доларів США, що еквівалентно 663 139 грн. 
24 коп. В решті рішення суду залишено без змін».
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 20 грудня 
2019 року у справі № 426/12550/16-ц, залишеною без змін постановою Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, заяву ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа у цивільній справі 
№ 2-1514/10 задоволено.
Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 20 грудня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 17 березня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Підставою для скасування вказаних судових рішень Верховним Судом стало те, що ні нормами ЦПК України, ні нормами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачена видача виконавчого листа на підставі ухвали суду.
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 21 жовтня 2020 року у справі № 426/12550/16-ц у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 14 травня 2019 року про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення до виконання відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу не дубліката виконавчого листа, як це передбачено пунктом 17.4 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, а про видачу виконавчого листа. Натомість видача виконавчого листа на підставі ухвали суду нормами ЦПК України не передбачена нормами.
При цьому суд констатував, що виконавчий лист, виданий 13 квітня 
2011 року Ленінським районним судом м. Луганська у справі № 2-1514/10, перебував на примусовому виконанні у Ленінському ВДВС м. Луганська Головного територіального управління юстиції у Луганській області, проте в зв`язку із переміщенням Відділу у 2014 році на територію, підконтрольну українській владі, виконавче провадження № НОМЕР_2 було втрачено разом з оригіналом виконавчого листа, про що свідчить відповідна довідка.
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з метою видачі дублікату виконавчого листа та пред`явлення його до виконання.
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 11 листопада 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено, видано дублікат виконавчого листа, поновлено строк пред`явлення його до виконання.
Постановою Луганського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 11 листопада 2020 року скасовано в частині поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1514/10 та у задоволенні заяви ОСОБА_2 в цій частині відмовлено.
При цьому апеляційним судом встановлено, що виконавчий лист, виданий 13 квітня 2011 року Ленінським районним судом м. Луганська у справі
№ 2-1514/10, перебував на примусовому виконанні у Ленінському ВДВС 
м. Луганська Головного територіального управління юстиції у Луганській області, проте в зв`язку із переміщенням Відділу у 2014 році на територію, підконтрольну українській владі, виконавче провадження № НОМЕР_2 було втрачено разом з оригіналом виконавчого листа, про що свідчить довідка за № 1665 від 01 вересня 2016 року.
Аналіз постанови Луганського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року свідчить про те, що відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 в частині поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, апеляційний суд виходив із того, що необхідність у поновленні вказаного строку відсутня, оскільки цей строк не сплив. При цьому апеляційний суд встановив, що виконавче провадження за виконавчим документом № 2-1514/10 від 13 квітня 2011 року, відкрите 08 червня 
2012 року, на теперішній час не закрито. Постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 є чинною, у передбаченому законом порядку, з підстав пропуску строку пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1514/10 від 13 квітня 2011 року, не оскаржувалася.
Вказані висновки апеляційного суду узгоджуються із тим, що ухвала Сватівського районного суду Луганської області від 01 листопада 2016 року в справі № 426/12550/16-ц, якою було задоволенозаяву ОСОБА_2 про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-1514/10, скасована апеляційним судом, а отже, навіть у разі видачі на підставі цієї ухвали дублікату виконавчого листа, такий дублікат, є юридично нікчемним.
ОСОБА_2 , отримавши у 2016 році інформацію про втрату, із незалежних від нього причин, матеріалів виконавчого провадження та оригіналу виконавчого листа, послідовно, протягом шести років вчиняв дії, спрямовані на забезпечення виконання рішення суду у справі № 2-1514/10.
При цьому вочевидь такі дії ОСОБА_2 були значно ускладнені військовою агресією росії проти України, тимчасовою окупацією окремих районів Луганської області, переміщенням внаслідок цього органів державної влади України, втратою матеріалів судових справ та виконавчих проваджень тощо.
В свою чергу ОСОБА_1 , як боржник у виконавчому провадженні, не позбавлений можливості надати виконавцю докази належного виконання рішення суду, яке набрало законної сили ще у 2010 році.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права при вирішенні скарги ОСОБА_1 на рішення приватного виконавця є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Антіпов Євген Вікторович, на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року у справі 
№ 2-1514/10.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                    В. В. Шипович
 
     О. М. Осіян
 
     Є. В. Синельников