ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22 травня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/1828/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Поліщук Л.В., Разюк Г.П.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:
від Державного підприємства «Морський торговельний порт «Усть-Дунайськ»         Одеська обл., Кілійський район, м. Вилкове – не з`явився;
від Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія»,   м. Одеса – не з`явився;  
від Фонду державного майна України, м. Київ – не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Усть-Дунайськ»         Одеська обл., Кілійський район, м. Вилкове 
на рішення Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 року, м. Одеса, суддя Д`яченко Т.Г., повний текст складено та підписано 28.02.2023 року
у справі №916/1828/22
за позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ»         Одеська обл., Кілійський район, м. Вилкове
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія»,    м.Одеса
за участю у справі в якості третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:         Фонду державного майна України, м. Київ
про    зобов`язання вчинити певні дії., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У серпні 2022 року Державне підприємство „Морський торговельний порт Усть-Дунайськ” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „Зерновий термінал Кілія”, у якій просило суд усунути перешкоди у користуванні Державним підприємством „Морський торговельний порт Усть-Дунайськ” частиною земельної ділянки під некапітальною спорудою: ангар, літерований літерою „Ч”, орієнтовною площею 522,8 кв.м, що знаходиться на території земельної ділянки за адресою: Одеська обл., Кілійський район, місто Кілія, вул. Портова, 4, загальною площею 4.366 га, кадастровий номер земельної ділянки 5122310100:02:001:0041, шляхом звільнення самовільної зайнятої Товариством з обмеженою відповідальністю „Зерновий термінал Кілія” частини земельної ділянки під некапітальною спорудою: ангар, літерований літерою „Ч”, орієнтовною площею 522,8 кв.м, що знаходиться на території земельної ділянки за адресою: Одеська обл., Кілійський район, місто Кілія, вул. Портова, 4, загальною площею 4.366 га, кадастровий номер земельної ділянки 5122310100:02:001:0041, та знесення за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю „Зерновий термінал Кілія”, розташованої на зазначеній частині земельної ділянки некапітальної споруди (ангар, літерований літерою „Ч”, орієнтовною площею 522,8 кв.м), а також вирішити питання про відшкодування позивачу за рахунок відповідача судових витрат у справі.
Позовні вимоги, зокрема, обґрунтовані тим, що у справі №916/2514/21 судами встановлені факти, що відповідач є власником ангару, який літерований літерою «Ч», орієнтовною площею 522, 8 кв. м., що має ознаки некапітальної споруди, що розташована на території земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача, без оформлення правовідносин з позивачем чи Фондом Державного майна України, з огляду на що, використання відповідачем вказаної земельної ділянки здійснюється без правових підстав на безоплатній основі, з порушенням порядку набуття речових прав на земельну ділянку, що обмежує позивача у вільному її використанні.
Позивач вказав, що тимчасова споруда, яка належить відповідачу, потребує демонтажу, оскільки вона розташована на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка не була відведена чи надана у користування відповідачу.
Посилаючись на вимоги ст. 92, 95, 152 Земельного кодексу України, позивач наголосив, що розміщення відповідачем об`єкту для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки і тягне наслідки, визначені ст. 212 Земельного кодексу України.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.08.2022 року прийнято позовну заяву Державного підприємства „Морський торговельний порт Усть-Дунайськ” до розгляду та відкрито провадження у справі №916/1828/22; справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Фонд державного майна України; призначено дату підготовчого засідання.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 року у справі №916/1828/22 (суддя Д`яченко Т.Г.) у позовних вимогах Державного підприємства „Морський торговельний порт Усть-Дунайськ” до Товариства з обмеженою відповідальністю „Зерновий термінал Кілія”, третя особа, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Фонд державного майна України відмовлено у повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, приймаючи до уваги встановлені ним обставини у даній справі, зазначив, що у зв`язку із тим, що майно - ангар, літ. „Ч”, орієнтовною площею 522,8 кв.м, що знаходиться на території земельної ділянки за адресою: Одеська обл., Кілійський район, місто Кілія, вул. Портова, 4, загальною площею 4.366 га, кадастровий номер земельної ділянки 5122310100:02:001:0041, використовується Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" під час здійснення діяльності як портового оператора на підставі укладеного з Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» договору про забезпечення доступу Портового оператора до причалу(ів) від 10.06.2021 року та договору про спільне використання технологічно пов`язаних об`єктів портової інфраструктури, який рішенням Господарського суду Одеської області від 17.02.2022 року у справі №916/3971/21, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного суду від 03.08.2022 року, визнано укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" та Державним підприємством "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ", позивачем не було доведено суду, яким чином наразі порушуються його права, як землекористувача земельної ділянки саме з боку відповідача, шляхом наявного на ній, розміщеного ще у 2003 році     рухомого майна, яке наразі належить відповідачу. 
Враховуючи наведене вище, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Державне підприємство «Морський торговельний порт «Усть-Дунайськ»   Одеська обл., Кілійський район, м. Вилкове з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду  з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 року у справі №916/1828/22 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник, посилаючись на встановлені судом першої інстанції обставини справи, зазначає, що норми Закону України «Про морські порти України» не передбачають право портових операторів на розміщення споруд на земельних ділянках землевласників (користувачів) без укладання відповідних договорів, тобто, подібні правовідносини регулюються нормами Цивільного, Господарського та Земельного кодексів України, та волею землевласників (користувачів), а тому, доводи суду першої інстанції щодо правомірності розміщення відповідачем спірних споруд з посиланням на норми Закону України «Про морські порти України» та договір про забезпечення доступу портового оператора до причалів від 10.06.2021 року №44-П-АМПУ-21, укладеного між відповідачем та ДП «АМПУ», є хибними та такими, що винесені у порушення норм матеріального права.
При цьому, апелянт зазначив, що саме використання відповідачем території земельної ділянки позивача здійснюється тільки при умові укладання відповідного договору між відповідачем та позивачем, який наділяє правом відповідача на розміщення ангару (літерований літерою «Ч»).
На переконання позивача, відповідачем не надані належні та допустимі докази (погодження, договори, предметом якого є користування відповідачем земельною ділянкою позивача, затверджена сторонами технічна документація на зведення відповідачем ангару тощо), які свідчать про наявне право відповідача розміщення на території позивача ангару (літерований за літерою «Ч»).
Таким чином, скаржник вважає, що судом першої інстанції не досліджено докази в їх сукупності стосовно незаконності дій відповідача щодо використання земельної ділянки державної форми власності без належної правової підстави.
Щодо неправомірного висновку суду першої інстанції стосовно розміщення відповідачем споруд на підставі договору, затвердженого судом у справі №916/3971/21, апелянт наголосив, що вказаний договір не містить положення, яким передбачено право відповідача використовувати земельну ділянку позивача шляхом розміщення на ній будь - яких споруд тощо. При цьому, докази, які свідчать про право на розміщення відповідачем споруд на земельній ділянці позивача, матеріали справи не містять, у т. ч. відсутні розпорядчі документи, такі як акти приймання-передачі споруд, листування сторін з цього приводу тощо.
Разом з тим, щодо правовідносин з Фірмою «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та наданої судом першої інстанції оцінки таким правовідносинам, скаржник зазначив, що правовідносини між позивачем (орендодавець) та ФІРМОЮ «ДАВОС» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (орендар) не регулюють питання розміщення відповідачем об`єкту, який входить до предмету позову.  Відтак, посилання відповідача на нечинний договір оренди від 01.07.2003 року, який не регулював правовідносини між Державним підприємством та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗЕРНОВИЙ ТЕРМІНАЛ КІЛІЯ», є недоречним, оскільки не породжує право відповідача на розміщення на території позивача будь-якого майна, оскільки відповідач повинен був оформити правовідносини з позивачем на розміщення ангару на території земельної ділянки позивача.
Також, за доводами апеляційної скарги позивач вказав, що фактично відповідачем порушено право позивача на мирне володіння своїм майном, а саме, земельною ділянкою, землекористувачем якої є Державне підприємство «МТП Усть- Дунайськ», відповідач не здійснює будь-якої компенсації за користування земельною ділянкою, що також не досліджувалося судом першої інстанції. 
В частині оцінки доказів судом першої інстанції, скаржник зауважив, що судом не досліджено докази в їх сукупності, зокрема не надана належна правова оцінка змісту договору про забезпечення доступу портового оператора до причалів від 10.06.2021 року №44-П-АМПУ-21, укладеного між ДП «АМПУ» та відповідачем, а саме, відсутність в його умовах будь-яких повноважень відповідача безоплатного користування державною власністю - земельною ділянкою та не з`ясовано взагалі правової підстави знаходження рухомого майна відповідача на території позивача.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Морський торговельний порт «Усть-Дунайськ»   Одеська обл., Кілійський район, м.Вилкове на рішення  Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 року у справі №916/1828/22, справу призначено до судового розгляду.
02.05.2023 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія»,  м. Одеса надійшов відзив (вх. №735/23/Д2), у якому відповідач просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Усть-Дунайськ» Одеська обл., Кілійський район, м. Вилкове залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 року у справі №916/1828/22 залишити без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів господарської справи.
Зокрема, у відзиві відповідач, також посилаючись на встановлені судом у даній справі обставини справи, зазначив, що  як Державне підприємство «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», так і Відділення Фонду Державного майна України по Одеській області давали свою згоду на розміщення зернової лінії №1, розташованої на території Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» за адресою: Одеська область, Кілійський р-н, м. Кілія, вул.Железнякова,4, яка складалась з: ангару, загальною площею - 521,5 кв. м. (предмет даного спору); - вагової (операторська та вагова платформа), загальною площею - 86 кв. м.; естакади для розміщення вантажно-розвантажувального обладнання, загальною площею - 365 кв. м., власником яких в подальшому став відповідач.
При цьому, наголошуючи на визначення поняття «самовільне зайняття земельної ділянки», відповідач у відзиві вказав, що щодо земельної ділянки за адресою: місто Кілія, вулиця Желєзнякова, 4, було вчинено відповідний правочин - укладено договір оренди, який містив в собі дозвіл на розміщення зернової лінії №1, в т.ч. ангару, загальною площею - 521,5 кв. м. (предмет даного спору) а відтак, зазначені обставини спростовують доводи позивача про те, що відповідач самовільно розмістив рухоме майно на земельній ділянці ДП «МТП Усть-Дунайськ», а також доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів, які свідчать про право відповідача на розміщення ангару літ. «Ч». 
При цьому, на переконання відповідача, твердження скаржника про те, що наразі даний договір припинив свою дію, не мають юридичного значення, адже мова йде не про чинність договору на момент розгляду спору, а про наявність самого дозволу на розміщення майна, що спростовує твердження про самовільне розміщення.
Також, на думку відповідача, земельна ділянка, яка знаходиться у користуванні позивача належить до території морського порту, і позивач і відповідач мають статуси портових операторів, а розміщений об`єкт відповідача входить до портової інфраструктури - все це свідчить про необхідність врахування судом спеціального законодавства, зокрема, положень Закону України «Про морські порти України», та інших обставин справи, встановлених судами у справах №916/3971/21, №916/2514/21.
З огляду на вказане, Товариство з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія»,  м. Одеса зазначило, що скаржником жодним чином висновки суду першої інстанції, зазначені в оскаржуваному рішенні, не спростовано, з огляду на що доводи, зазначені позивачем в апеляційній скарзі, є безпідставними.
08.05.2023 року поштою через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Фонду державного майна України надійшли пояснення щодо апеляційної скарги (вх. №735/23/Д3), у яких третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, просила суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» задовольнити, рішення Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 року у справі №916/1828/22 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» задовольнити. Пояснення долучено колегією суддів до матеріалів господарської справи.
Зокрема, у поясненнях Фонд наголосив, що суд першої інстанції необґрунтовано посилається на договір про забезпечення доступу портового оператора до причалів від 10.06.2021 року №44-П-АМПУ-21, оскільки положеннями договору про забезпечення доступу портового оператора до причалів від 10.06.2021 року №44-П-АМПУ-21 передбачено надання послуг Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» на користь відповідача з вантажних робіт на причалі Державного підприємства «АНПУ», тобто, вантажні роботи здійснюються прямим варіантом без використання майна позивача. При цьому, Державне підприємство «АНПУ» не наділено правом втручання у власність інших суб`єктів за подібними правовідносинами, у тому числі розпоряджатися майном третіх осіб.
Також, у поясненнях Фонд зазначив, що норми Закону України «Про морські порти України» не передбачають право портових операторів на розміщення споруд на земельних ділянках землевласників (користувачів) без укладання відповідних договорів, оскільки подібні правовідносини регулюються нормами Цивільного, Господарського та Земельного кодексів України.
Відтак, на переконання третьої особи, доводи суду першої інстанції щодо правомірності розміщення спірних споруд з посиланням на норми Закону України «Про морські порти України» та договір про забезпечення доступу портового оператора до причалів від 10.06.2021 року є хибними та такими, що ухвалені в порушення норм матеріального права.
В судове засідання представники учасників справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про відправку електронною поштою на офіційні електронні адреси ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду.
Проте, 22.05.2023 року скаржником до Південно-західного апеляційного господарського суду направлене клопотання (вх. №735/23/Д4), у якому представник Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» просив суд судове засідання у справі №916/1828/22 відкласти на іншу дату, у зв`язку із тим, що вона 22.05.2023 року перебуватиме з робочою поїздкою у м. Київ.
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів вважає, що підстави для його задоволення відсутні, з огляду на таке.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України).
При цьому, апеляційний господарський суд вважає за необхідне роз`яснити скаржнику, що юридична особа не обмежена у кількості представників, які мають право представляти її у суді.
Згідно з ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
За змістом ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому, стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та нарівні з протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. 
Пункт 1 ст. 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження. Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті "справедливого суду", гарантованого ст. 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, та представити свою справу в умовах, що не ставлять його у явно гірше становище порівняно з опонентом протилежною стороною (рішення у справі "Лопушанський проти України").
Відтак, зважаючи на викладене вище, та те, що скаржником не забезпечено явку іншого представника у даній справі, ані в порядку самопредставництва, ані на підставі ордера або довіреності, колегія суддів відхиляє вказане вище клопотання представника скаржника.
В той же час, 22.05.2023 року від представника відповідача до суду апеляційної інстанції надійшла заява (вх. №735/23/Д5), у якій адвокат А.М. Петрова просила суд розглянути справу №916/1828/22 без її участі, у зв`язку з хворобою.
Розглянувши вказану заяву, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення та можливості перегляду оскаржуваного рішення без участі представника відповідача.
Представник Фонду державного майна України, м. Київ до судового засідання також не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив. При цьому, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від  19.05.2023 року у справі №916/1828/22 представнику Фонду державного майна України, м. Київ було відмовлено у проведенні судового засідання в режимі відеоконференції з причин недотримання заявником процесуальних строків на подання відповідної заяви, інших заяв та клопотань суду не надано.
Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.
Також, 22.05.2023 року представником позивача до Південно-західного апеляційного господарського суду подана заява (вх. №1371/23), у якій скаржник просив суд апеляційної інстанції залучити Товариство з обмежено відповідальністю «Еліксир Україна», м. Вінниця до справи №916/1828/22 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.
В обґрунтування вказаної заяви скаржник наголошує, що наказом Фонду державного майна України від 20.11.2019 року №1140 «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 27.12.2018 року №1637 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2019 році (зі змінами), було включено Єдиний майновий комплекс Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть – Дунайськ» до додатка 2 «Перелік єдиних майнових комплексів державних підприємств і їх структурних підрозділів, у тому числі тих, що передані в оренду, які підлягають приватизації в 2019 році». 
Також, як вказано заявником, низкою інших наказів Фонду державного майна України було прийнято рішення про приватизацію Єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть – Дунайськ».
В подальшому, як зазначено скаржником, 17.01.2023 року відбувся приватизаційний аукціон, за результатами якого Товариством з обмежено відповідальністю «Еліксир Україна», м. Вінниця було запропоновано найвищу ціну за Єдиний майновий комплекс Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть – Дунайськ», проведено відповідну оплату та укладено попередній договір. 14.04.2023 року між Регіональним відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областям та Товариством з обмежено відповідальністю «Еліксир Україна», м. Вінниця було укладено договір купівлі – продажу відносно вказаного вище Єдиного майнового комплексу. З огляду на вказане, заявник зазначив, що після державної реєстрації майнових прав на Єдиний комплекс, результат розгляду справи №916/1828/22 може вплинути на права та обов`язки Товариства з обмежено відповідальністю «Еліксир Україна», м. Вінниця, у зв`язку із чим наявні підстави для залучення вказаного Товариства у дану справу у якості третьої  особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.
Розглянувши вказане клопотання, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, відповідно до ст. 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.  Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені ст. 42 цього Кодексу. Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку.
З огляду на вказане, судова колегія наголошує, що вимога скаржника про залучення на стадії апеляційного провадження нового учасника провадження у справі — третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, суперечить визначеному законом (ст. 50 Господарського процесуального кодексу України) порядку залучення такого учасника до участі у справі, відповідно до якого залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, здійснюється на стадії розгляду справи в суді першої інстанції, в той час як при здійсненні апеляційного перегляду справи суд не уповноважений на вчинення таких дій (подібну позицію викладено в ухвалі судової палати для розгляду справ про банкрутство КГС ВС від 08.04.2021 року у справі № 914/2618/16. 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. 
Тобто законодавець визначив право особи, яка не брала участі у справі, але яка вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки на подання до суду апеляційної скарги, а не залучення її за клопотанням позивача у якості такої особи на стадії апеляційного перегляду рішення, що є можливим лише до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання судом першої інстанції.
Ураховуючи наведене, колегія суддів відмовляє у задоволенні заяви скаржника про залучення до справи, яка переглядається судом апеляційної інстанції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
Разом з тим, судова колегія зазначає, що скаржником до апеляційної скарги було додано додаткові письмові докази, а саме: довідки Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» від 21.03.2023 року №296/01/12-23 та №278/01/12-23 , договір №29Д надання послуг по використанню об`єктів портової інфраструктури від 24.01.2023 року.
Судова колегія зауважує, що скаржником вказані вище докази надані лише суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою, з огляду на що такі докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, виходячи з приписів чинного процесуального законодавства. Так, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. В ст. 258 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції. Разом з тим в апеляційній скарзі скаржник взагалі не просить суд долучити до справи вказані докази, як і не обґрунтовує неможливість їх подання до суду першої інстанції.
Відтак, з огляду на зазначене, враховуючи вимоги ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для повернення скаржнику додаткових письмових доказів, зазначених вище, без розгляду.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства «Морський торговельний порт «Усть-Дунайськ»   Одеська обл., Кілійський район, м. Вилкове задоволення не потребує, а рішення  Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 року у справі №916/1828/22 не потребує скасування, з огляду на наступне.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 05.02.2004 року № ІІ-ОД №000016 Морському торгівельному порту Усть-Дунайськ надано у постійне користування земельну ділянку, загальною площею 4,366 га, згідно з планом землекористування, за адресою: місто Кілія, вулиця Портова (Желєзнякова), та згідно вказаного Державного акту земельну ділянку надано у постійне користування для експлуатації та обслуговування Кілійського вантажного портового пункту відповідно до рішення Кілійської міської ради народних депутатів від 24.08.2003 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №59.
З Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером 5122310100:02:001:0041 призначена для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту, категорія земель -  землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання – для експлуатації та обслуговування Кілійського грузового портового пункту; форма власності – державна; площа – 4.366 га.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 14.09.2021 року об`єкт нерухомого майна – комплекс будівель та споруд площею 5179, 4 кв.м.
За відомостями про складові частини об`єкта нерухомого майна, судом встановлено, що об`єкт, станом на час формування Інформації, зокрема, включав у себе ангар «Ч».
21.10.2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВЕ ДІЛО» на замовлення Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» було виготовлено Технічний паспорт виробничого будинку, розташованого за адресою: Одеська обл., Ізмаїльський район, Кілійська територіальна громада, м. Кілія, вул. Портова, б. 4. При цьому, згідно інформації Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВЕ ДІЛО» від 21.10.2021 року, доступу для інвентаризації до 17/100 частин, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія»,  м. Одеса надано не було.
З довідки Фонду державного майна України від 06.08.2021 року №10-06-03687 вбачається, що у Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях відсутні будь-які відомості відносно Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія» та Фірми «Давос» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю; об`єкти: склад – ангар, вагова, конвеєрна галерея у Фонді не обліковується.
З довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія» про балансову вартість майна вбачається, що станом на 27.09.2019 року на балансі підприємства знаходиться основний засіб - комплекс тимчасових будівель та споруд зернової лінії №1, розташований на території Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», складається з групи об`єктів, зокрема, з будівлі ангару , загальною площею 521, 5 кв.м.
Цей об`єкт, які і низка інших, були внесені до статутного фонду на підставі рішення від 18.09.2019 року№17/09 та вартість складає 3420000 грн.
Також з матеріалів справи вбачається, що Господарським судом Одеської області     розглядалась справа №916/2514/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінал Кілія” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінальний комплекс “Кілія”, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоус Ірини Олександрівни та до Товариства з обмеженою відповідальністю “Краншип” про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Державного реєстратора – Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О. від 05.02.2020 року (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 50991575) про державну реєстрацію права власності на 17/100 частин майнового комплексу з реєстраційним номером 107418151223, розташованого за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Портова (Железнякова), 4 за Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінальний комплекс “Кілія”, про припинення права власності Товариства з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінальний комплекс “Кілія” на 17/100 частин майнового комплексу, розташованого за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Портова (Железнякова), 4 та визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 18.06.2021 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінальний комплекс “Кілія” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Краншип”, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстрований в реєстрі за     №7913.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.11.2021 року у справі №916/2514/21 (суддя Цісельський О.В.), яке постановою Південно-західного апеляційного суду від 13.07.2022 року залишено без змін, позов задоволено частково; визнано недійсним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора – приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоус Ірини Олександрівни від 05.02.2020 року (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 50991575) про державну реєстрацію права власності на 17/100 частин майнового комплексу з реєстраційним номером 107418151223, розташованого за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Портова (Железнякова), 4 за Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінальний комплекс “Кілія”. Припинено право власності Товариства з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінальний комплекс “Кілія” на 17/100 частин майнового комплексу, розташованого за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Портова (Железнякова), 4, а саме: літ. “Ц”- зернопереробний комплекс, загальною площею 4,8 м2 та літ. “Ч” - ангар, загальною площею 522,8 м2; визнано недійсним договір оренди нерухомого майна від 18 червня 2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінальний комплекс “Кілія”, Товариством з обмеженою відповідальністю “Краншип”, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстрований в реєстрі за     №7913, в частині передачі в строкове платне володіння та користування (оренду) зернопереробного комплексу літ. “Ц”, загальною площею 4,8 кв.м. та ангару літ. “Ч”, загальною площею 522,8 кв.м.;  вирішено питання щодо судового збору та в решті позовних вимог відмовлено.
За час розгляду справи №916/2514/21 апеляційною інстанцією було встановлено наступні обставини.
01.07.2003 року між Державним підприємством "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" ("Орендодавець") та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДАВОС" ("Орендар")  було укладено договір оренди державного майна б/н (далі – договір оренди б/н від 01.07.2003 року), згідно з пунктом 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно ("майно") – частину відкритої площі, покритої дорожними плитами загальною площею     2500 кв.м, під зернову лінію №1 за адресою: м. Кілія, вул. Железнякова, 4, яка знаходиться на балансі Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" (Кілійський вантажний портовий пункт), вартість якого визначена згідно з експертною оцінкою і становить 68182 грн.
З наявного у матеріалах справи договору оренди державного майна від 01.07.2003 року вбачається, що він діє з 01.07.2003 року до 31.12.2004 року включно (п. 11.1 договору); у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п. 11.5 договору). 
Також, переглядаючи справу №916/2514/21 в межах апеляційного провадження, апеляційний господарський суд встановив, що 19.08.2003 року між Фірмою "ДАВОС" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю ("Продавець") та ОСОБА_1 ("Покупець") укладено договір купівлі-продажу б/н (далі – договір б/н від 19.08.2003 року), за умовами пункту 1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупця комплекс тимчасових будівель та споруд зернової лінії №1, розташований на території Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" (Одеська обл., Кілійський район, м. Кілія, вул. Железнякова, 4), який складається з наступних об`єктів: ангар загальною площею     521,5 кв.м, вагова (операторська та вагова платформа) загальною площею 86 кв.м;     естакада для розміщення вантажно-розвантажувального обладнання загальною площею     365 кв.м.
На виконання вищенаведеного договору, 19.08.2003 року між Фірмою "ДАВОС" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та Граммою Олександром Володимировичем підписано акт приймання-передачі майна б/н, згідно з яким продавець передав, а покупець прийняв наступний комплекс тимчасових будівель та споруд зернової лінії №1 ("майно"), розташований на території Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" (Одеська обл., Кілійський район, м. Кілія, вул. Железнякова, 4), який складається з наступних об`єктів: ангар загальною площею 521,5 кв.м, вагова (операторська та вагова платформа) загальною площею 86 кв.м; естакада для розміщення вантажно-розвантажувального обладнання загальною площею 365 кв.м.
08.07.2019 року проведено державну реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія", про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №15561020000070714.
Рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія", оформленим протоколом №17/09 від 18.09.2019 року, вирішено: збільшити статутний капітал Товариства без дотримання пропорцій учасників останнього; затвердити внесення додаткового вкладу від учасника товариства – ОСОБА_1 у вигляді: комплексу тимчасових будівель та споруд зернової лінії №1, розташованих на території Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" (Одеська обл., Кілійський район, м. Кілія, вул. Железнякова, 4), який складається з наступних об`єктів: будівля ангар (літ."Ч"; одноповерхова арочна, каркасна споруда прямокутної форми, загальною площею 521,5 кв.м, висотою 11 м); будівля вагової (літ."С"; одноповерхова споруда з технологічним напрямком і складається з двох частин: операторської площею 9,29 кв.м, висотою 2,3 м та навісу, де розташована вагова платформа, площею 76,41 м2, висотою 4,3 м), загальною площею тимчасової споруди –         85,7 кв.м); будівля зернопереробного комплексу (літ."Ц"; естакада для розміщення вантажно-розвантажувального обладнання, прямокутна різнорівнева каркасна споруда, що складається з декількох частин: пульт керування, підйомна платформа, прийомний бункер, дві рампи (в`їзд-виїзд), висота підйомної – 1,8 м, висота приміщення, де розташований прийомний бункер – від 4 до 4,6 м, висота приміщення, де розташований пульт керування – 3,1 м, висота рампи (в`їзд- виїзд) – 1,8 м, загальною площею тимчасової споруди – 364,5 м2     (оцінка та вартість переліченого майна складає 3420000 грн); ваги автомобільні, модель А-30 (0,5-30 тонн), заводський номер б/н – 1 шт., вантажно-розвантажувальне обладнання, що складається з: розвантажувача автомобілів У15-УРАГ вантажопідйомністю до 50 тонн – 1 шт., норії "НЦ-100" висотою 30 м – 1 шт., прийомного бункера – 1шт., транспортерної лінії у напрямках "Ангар", "Склад №1/№2", "На воду" загальною довжиною 125 м (оцінка та вартість переліченого майна становить     1462400 грн); вищенаведене майно взяти на баланс товариства; затвердити збільшення статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" на 4882400 грн, у зв`язку з чим останній після збільшення складатиме 4884900 грн.; внести зміни до відомостей про товариство у зв`язку зі зміною розміру статутного капіталу, доручити керівнику товариства вжити заходів щодо проведення державної реєстрації змін до відомостей про товариство, а також уповноважити його видавати від імені товариства довіреності відповідним фахівцям на проведення вищезазначених дій.
Також, судом першої інстанції у рішенні суду у справі №916/2514/21 було зазначено, що договором купівлі-продажу від 10.08.2003 року, укладеним між Фірмою “ДАВОС” у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та гр. ОСОБА_1 , довідкою про балансову вартість майна, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінал Кілія”, рішенням загальних зборів учасників Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінал Кілія”, оформлених протоколом 17/09 від 18.09.2019 року, висновком експерта № 8196 від 06.07.2021 року     з урахуванням приписів ст. 79 Господарського процесуального кодексу України позивачем - Товариства з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінал Кілія” підтверджено наявність в нього права власності на зернопереробний комплекс літ “Ц”, загальною площею 4,8 м2, ангар літ “Ч”, загальною площею 522,8 кв. м. саме як на рухоме майно.
Судом апеляційної інстанції у постанові у справі №916/2514/21 зазначено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 28.09.2015 року у справі №916/3270/15 (з урахуванням ухвали Господарського суду Одеської області від 27.12.2018 року про виправлення описок), яке набрало законної сили та є чинним, позов Міністерства інфраструктури України до Виконавчого комітету Кілійської міської ради та Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності задоволено повністю; визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Кілійської міської ради №142 від 31.10.2012 року; визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.12.2012 року серії САС №314411, видане Виконавчим комітетом Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області; визнано за державою в особі органу, уповноваженого управляти державним майном – Міністерством інфраструктури України право власності на 94/100 частини комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Железнякова, 4, які складаються з адмінбудівлі літ. "А", теплиці літ. "В", складу літ. "Г", магазину літ. "Е", гаражу літ. "Ж-Ж1-Ж2", спортивного залу літ. "З", теслярних майстерень літ. "И", складу РБГ літ. "К", радіостанції літ. "Л-Л1", матеріального складу літ. "М", матеріального складу літ. "Н", мехмайстерні літ. "О-О1-О2", мехмайстерні літ. "П", такелажної літ. "Р", прохідної літ. "Т", складу літ. "У", насосної літ. "Ф", цементного складу літ. "Ш", будівлі літ. "Щ", матеріального складу літ. "Э", заправної літ. "Ю", навісу з бензоколонкою літ. "Я", складу літ. "1А", навісу літ. "1Б", убиральні літ. "1В", убиральні літ. "1Г", складу літ. "1Д", такелажного складу літ. "1Е", складу літ. "1Ж", складу літ. "1З", навісу літ. "1И", вагової літ. "1К"; навісу літ. "1Л", насосної літ. "1М", трансформаторної літ. "1Н", складу літ. "1О", складу літ. "1П", БСУ літ. "1Р", тиру літ. "1С", убиральні літ. "1Т", навісу літ. "1У", складу палива літ."1Ф", складу літ. "1Х" - загальною площею 4614,3 кв.м та надвірних споруд №1-11, 31-48, виробничих споруд №12-15, 17-30, причалу №16, надвірних споруд (мощення) - І-ІІІ.
Також апеляційною інстанцією у справі №916/2514/21 встановлено, що 17.01.2019 року було проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності Міністерства інфраструктури України на вищезазначене майно (номер запису про право власності: 29942478) та 21.06.2019 року відбулися організовані Державним підприємством "СЕТАМ" електронні торги з продажу 6/100 частин комплексу будівель та споруд загальною площею 340,6 кв.м, розташованих за адресою: Одеська обл., м. Кілія, вул. Железнякова, 4 (реєстраційний номер лота; 333231; стартова ціна продажу – 1812388 грн; підстава визначення переможця: найвища цінова пропозиція; переможець торгів – учасник №1; ціна продажу –     1848635,76 грн), що підтверджується протоколом електронних торгів №414214.
В подальшому 05.07.2019 державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Савицькою О.Ю. відповідно до статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" та на підставі акту про проведені електронні торги, затвердженого 03.07.2019 року Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Долинським М.М., було видано Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАРНС" свідоцтво, яким підтверджено, що останньому на праві власності належить майно, що складається з 6/100 часток комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: Одеська обл., Кілійський район,     м. Кілія, вул. Железнякова, 4, що складається з: санпропускника з котельнею літ. "Б-Б1" площею 163,5 кв.м, павільйону морвокзалу літ. "Х" площею 177,1 кв.м, загальною площею 340,6 кв.м, вартістю 1812388 грн, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 107418151223, загальна площа об`єкта 5489,60 кв.м, що складається в цілому з адмінбудівлі літ. "А", санпропускника з котельнею літ. "Б-Б1", теплиці літ. "В", складу літ. "Г", магазину літ. "Е", гаражу літ. "Ж-Ж1-Ж2", спортивного залу літ. "З", теслярних майстерень літ. "И", складу РБГ літ. "К", радіостанції літ. "Л-Л1", матеріального складу літ. "М", матеріального складу літ. "Н", мехмайстерні літ. "О-О1-О2", мехмайстерні літ. "П", такелажної літ. "Р", вагової літ. "С", прохідної літ. "Т", складу літ. "У", насосної літ. "Ф", павільйону морвокзалу літ. "Х", зернопереробного комплексу літ. "Ц", ангару літ. "Ч", цементного складу літ. "Ш", будівлі літ. "Щ", матеріального складу літ. "Э", заправної літ. "Ю", навісу з бензоколонкою літ. "Я", складу літ. "1А", навісу літ. "1Б", убиральні літ. "1В", убиральні літ. "1Г", складу літ. "1Д", такелажного складу літ. "1Е", складу літ. "1Ж", складу літ. "1З", навісу літ. "1И", вагової літ. "1К"; навісу літ. "1Л", насосної літ. "1М", трансформаторної літ. "1Н", складу літ. "1О", складу літ. "1П", БСУ літ. "1Р", тиру літ. "1С", убиральні літ. "1Т", навісу літ. "1У", складу палива літ."1Ф", складу літ. "1Х" надвірних споруд 1-48, І-ІІІ, яке придбане Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАРНС" за 1848635,76 грн, що раніше належало Фірмі "ДАВОС" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Децик Е.М. 29.11.2007 року за реєстровим №8368, зареєстрованого 05.12.2007 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством "Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" Кілійської міської ради, номер запису: 24 в книзі: 52, реєстраційний номер: 19841462.
Рішенням зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінальний комплекс "Кілія", оформленим протоколом б/н від 28.01.2020, вирішено, зокрема, створити Товариство з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінальний комплекс "Кілія", а також те, що оціночна вартість вкладу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАРНС" до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінальний комплекс "Кілія", яка виражена у негрошовій формі, а саме: 6/100 часток комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: Одеська обл., Кілійський район, м. Кілія, вул. Портова, 4, що складається з санпропускника з котельнею літ. "Б-Б1" площею 163,5 кв.м, павільйону морвокзалу літ. "Х" площею 177,1 кв.м (всього загальною площею 340,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107418151223, номер запису про право власності: 32275282), становить 1948635 грн. Крім того, вирішено сформувати статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінальний комплекс "Кілія" за рахунок грошових коштів та майнового внеску засновників товариства, а саме: ОСОБА_2 належить 1,02% статутного капіталу Товариства (номінальною вартістю 20000 грн; сформований за рахунок грошового внеску до статутного капіталу); Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАРНС" належить 98,98% статутного капіталу (номінальною вартістю 1948635 грн.; сформований за рахунок майнового внеску до статутного капіталу – вищенаведених 6/100 часток комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ).
29.01.2020 року було оформлено акт приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінальний комплекс "Кілія", відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАРНС" на виконання протоколу зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінальний комплекс "Кілія" б/н від 28.01.2020 року передало до статутного капіталу вказаного Товариства нерухоме майно, яке є його внеском, а саме: 6/100 частин комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: Одеська обл., Кілійський район,         м. Кілія, вул. Портова, 4, що складається з: санпропускника з котельнею літ. "Б-Б1" площею 163,5 кв.м, павільйону морвокзалу літ. "Х" площею 177,1 кв.м (всього загальною площею 340,6 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 107418151223), у той час як директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінальний комплекс "Кілія" прийняв це майно як внесок Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАРНС" до статутного капіталу.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.02.2022 року у справі №916/3971/21, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного суду від 03.08.2022 року, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" задоволено частково; усунуто перешкоди у здійсненні Товариству з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" права користування своїм майном шляхом зобов`язання Державного підприємства "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" утриматись від вчинення будь-яких дій, що перешкоджатимуть Товариству з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" у праві проходу, проїзду через прохідну літ. "Т" загальною площею 20,8 кв.м, що входить до складу 83/100 частин будівель та споруд, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.12.2021 року №288463013, на територію портового пункту Кілія філії "Усть – Дунайськ" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту "Усть-Дунайцськ"), розташованого за адресою: Одеська область, м. Кілія, вул. Портова, 4; визнано укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" та Державним підприємством "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" договір про спільне використання технологічно пов`язаних об`єктів портової інфраструктури у визначеній редакції.
Під час перегляду справи №916/3971/21 апеляційним господарським судом встановлено, що 10.06.2021 року між Державним підприємством “Адміністрація морських портів України” (Адміністрація) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінал Кілія” (Портовий оператор) було укладено договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу(ів) № 44-П-АМПУ-21, за умовами п. 1.1. якого Адміністрація зобов`язується забезпечити доступ Портового оператора до причалу(ів) №1 портового пункту Кілія філії “Усть-Дунайськ” державного підприємства “Адміністрація морських портів України” (Послуга), що перебуває у господарському віданні Адміністрації для проведення Портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт, а Портовий оператор зобов`язується сплатити Адміністрації плату за Послуги. Послуга надається з метою забезпечення виконання Портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт та надання послуг із використанням причалу(ів) у межах, визначених у паспорті споруди, а саме довжини та ширини конструкції (конструктивної ширини) споруди.
Згідно з п. 7.1 договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу (ів) № 44-П-АМПУ-21 від 10.06.2021 року, він набирає чинності з дати його підписання обох сторін і діє до 31 грудня поточного року його підписання, але у будь-якому разі не пізніше строку дії (чинності) документів, які були подані портовим оператором до Адміністрації та стали підставою для укладання цього договору. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору за 30 календарних днів до закінчення строку його дії, договір вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору, до 31 грудня кожного наступного календарного року.
Переглядаючи справу, вказану вище, в порядку апеляційного провадження, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи заяв Державного підприємства "АМП України" про припинення договору про забезпечення доступу портового операторі до причалу(ів) від 10.06.2021 року за №44-П-АМПУ-21, вказаний договір є чинним та діє до 31.12.2022 року та зазначив, що приймаючи до уваги набуття Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий термінал Кілія” права експлуатації причалом портового пункту Кілія філії “Усть-Дунайськ” Державного підприємства “АМП України”, розташованого за адресою: Одеська область, м. Кілія, вул. Портова, 4, на підставі договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу(ів) від 10.06.2021року за № 44-П-АМПУ-21, відомості про основні та допоміжні види господарської діяльності Товариства, згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 15.06.2021 року, у позивача наявний правовий статус “портового оператора” відповідно до Закону України “Про морські порти України” від 17.05.2012 року №4709-VI (з наступними змінами та доповненнями).
Окрім зазначеного, зі змісту листа Фірми «ДАВОС» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю від 10.09.2022 року №1/22, направленого на адресу позивача вбачається, що Фірма «ДАВОС» підтвердила факт відсутності правовідносин за договором оренди №б/н від 01.07.2003 року, як з відповідачем, так і з будь-якою іншою особою, починаючи з 2004 року.
Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач на електронну пошту відповідача направив листа від 14.04.2022 року за №182/01/04-22 щодо розірвання в односторонньому порядку з 20.04.2022 року договору, який рішенням суду від 17.02.2022 року у справі №916/3917/21 визнано укладеним, через порушення умов договору.
Крім цього, листом від 09.09.2022 року №526/01/04-22 позивач повідомив відповідача про повернення коштів, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями від 09.09.2022 року, від 08.09.2022 року, від 17.08.2022 року, від 24.08.2022 року.
Листом від 16.09.2022 року позивач повідомив відповідача про відсутність правовідносин за договором про спільне використання технологічно пов`язаних об`єктів портової інфраструктури, затвердженого рішенням Господарського суду Одеської області від 17.02.2022 року у справі №916/3971/21. На підтвердження надіслання вказаного листа позивачем надано опис вкладення в цінний лист від 16.09.2022 року, поштову накладну та квитанцію від цього числа. 
Доказів отримання відповідачем вказаного листа матеріали справи не містять.
27.12.2018 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Давос-Агро" було укладено договір про надання послуг №8Д, предметом якого є послуги щодо стоянки транспортних засобів та технологічного устаткування Товариства з обмеженою відповідальністю  "Давос-Агро", на охоронюваній території виконавця за адресою: 68300, м. Кілія, Одеська область, вул. Портова, 4. Перелік автотранспортних засобів та технологічного устаткування закріплений у додатках до договору. Згідно додатку №2 до договору до такого технологічного устаткування віднесено, в тому числі, ангар та зернопереробний комплекс з конвеєрною лінією.
В матеріалах справи також наявний лист Державного підприємства "МТП "Усть-Дунайськ" від 17.09.2019 року №683/01/07-19, в якому підприємство зазначило, що на підставі договору про надання послуг №8Д від 27.12.2018 року на території портопункту Кілія Державного підприємства "МТП Усть-Дунайськ" знаходиться технологічне устаткування Товариства з обмеженою відповідальністю "Давос-Агро", а саме: вагова за літ. "С", зернопереробний комплекс за літ. "Ц" та ангар за літ. "Ч", та просило Товариство з обмеженою відповідальністю "Давос-Агро" надати копії документів, підтверджуючих право власності чи користування на таке майно.
Інших належних та допустимих письмових доказів щодо наявних між сторонами у даній справі правовідносин, зокрема, доказів щодо визнання договору про спільне використання технологічно пов`язаних об`єктів портової інфраструктури розірваним в судовому порядку, таким, що визнано недійсним в цілому або окремих його частин, припиненим, матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для усунення перешкод у користуванні Державним підприємством „Морський торговельний порт Усть-Дунайськ” частиною земельної ділянки під некапітальною спорудою: ангар, літерований літерою „Ч”, орієнтовною площею 522,8 кв.м, що знаходиться на території земельної ділянки за адресою: Одеська обл., Кілійський район, місто Кілія, вул. Портова, 4, загальною площею 4.366 га, кадастровий номер земельної ділянки 5122310100:02:001:0041, шляхом звільнення самовільної зайнятої Товариством з обмеженою відповідальністю „Зерновий термінал Кілія” частини земельної ділянки під некапітальною спорудою: ангар, літерований літерою „Ч”, орієнтовною площею 522,8 кв.м, що знаходиться на території земельної ділянки за адресою Одеська обл., Кілійський район, місто Кілія, вул. Портова, 4, загальною площею 4.366 га, кадастровий номер земельної ділянки 5122310100:02:001:0041, та знесення за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю „Зерновий термінал Кілія” розташованої на зазначеній частині земельної ділянки некапітальної споруди (ангар, літерований літерою „Ч”, орієнтовною площею 522,8 кв.м).

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
В контексті зазначеної норми, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. 
Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.
Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері господарсько-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.
З аналізу вищезазначених норм, вбачається, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача.
Так, звертаючись із відповідним позовом до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні Державним підприємством „Морський торговельний порт Усть-Дунайськ” частиною земельної ділянки під некапітальною спорудою: ангар, літерований літерою „Ч”, орієнтовною площею 522,8 кв.м, що знаходиться на території земельної ділянки за адресою: Одеська обл., Кілійський район, місто Кілія, вул. Портова, 4, загальною площею 4.366 га, кадастровий номер земельної ділянки 5122310100:02:001:0041, шляхом звільнення самовільної зайнятої Товариством з обмеженою відповідальністю „Зерновий термінал Кілія” частини земельної ділянки під некапітальною спорудою: ангар, літерований літерою „Ч”, орієнтовною площею 522,8 кв.м, що знаходиться на території земельної ділянки за адресою Одеська обл., Кілійський район, місто Кілія, вул. Портова, 4, загальною площею 4.366 га, кадастровий номер земельної ділянки 5122310100:02:001:0041, та знесення за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю „Зерновий термінал Кілія” розташованої на зазначеній частині земельної ділянки некапітальної споруди (ангар, літерований літерою „Ч”, орієнтовною площею 522,8 кв.м), Державне підприємство „Морський торговельний порт Усть-Дунайськ” вважає, що відповідачем порушено його право як землекористувача, передбачене ст. 92 Земельного кодексу України.
Згідно із ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Зі змісту ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України вбачається, що право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно до ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України, речовими правами на чуже майно є: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Згідно із ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге, - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.
З урахуванням наведених положень законодавства власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю (подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.07.2019 року у справі № 926/3881/17).
Залежно від характеру посягання на права власника і змісту захисту, який надається власнику, виділяються речово-правові та зобов`язально-правові засоби захисту права власності.
Речові засоби захисту права власності та інших речових прав покликані захищати ці права від безпосереднього неправомірного впливу будь-яких осіб. До речово-правових позовів належать: вимоги до незаконного володільця про витребування майна (віндикаційний позов); вимоги власника щодо усунення порушень права власності, які не пов`язані з володінням (негаторний позов); вимоги власника про визнання права власності.
Зобов`язально-правові позови базуються, як правило, на договорах, але можуть ґрунтуватися і на недоговірних зобов`язаннях.
Предметом негаторного позову є вимога власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
З огляду на вищенаведене право власності як абсолютне право, має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення. Тому встановлення саме зазначених обставин належить до предмета доказування у справах за такими позовами (аналогічного висновку дотримується суд касаційної інстанції у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі №909/392/19).
За змістом ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Верховним Судом у постанові від 19.06.2019 року у справі № 910/4055/18 зазначено, що у вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.
При цьому, відсутність у особи правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. У таких випадках положення ст. 212 Земельного кодексу України застосуванню не підлягають.
В той же час, підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику (законному користувачу) в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. При цьому, для задоволення вимог власника (законного користувача) достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Тобто, для задоволенні такої категорії позовів позивачу потрібно довести, а суду дослідити, дві головні обставини, а саме те, що позивач є власником (законним користувачем) спірного майна, а відповідач протиправно перешкоджає позивачу у здійсненні права користування таким майном.
Переглядаючи справу №916/1828/22 в порядку апеляційного провадження, судовою колегією встановлено та це не заперечується сторонами у справі, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія» на праві приватної власності належить ангар, який літерований літерою «Ч», орієнтовною площею 522,8 кв.м, що має ознаки некапітальної споруди, яка розташована на території земельної ділянки, що знаходиться у користуванні позивача за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Портова (Железнякова),4. Вказана обставина встановлена рішенням Господарського суду в Одеській області від 24.11.21 року у справі №916/2514/21, яке набрало законної сили.
Зазначене майно, яке належить відповідачу, використовується останнім, як суб`єктом – портовим оператором з метою зберігання вантажу.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, враховуючи встановлені судами обставини у справі №916/3971/21 та 916/2514/21, розташування спірного майна, обставини його використання та правовий статус відповідача,  судовою колегією Південно-західного апеляційного господарського суду не приймаються до уваги доводи апелянта стосовно неможливості та безпідставності в даному випадку застосування Закону України «Про морські порти України» до спірних правовідносин. 
Правові, економічні та організаційні основи діяльності в морських портах України визначені Законом України "Про морські порти України".
За визначенням ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, морський порт - визначені межами територія та акваторія, обладнані для обслуговування суден і пасажирів, проведення вантажних, транспортних та експедиційних робіт, а також інших пов`язаних з цим видів господарської діяльності.
Об`єкти портової інфраструктури - рухомі та нерухомі об`єкти, що забезпечують функціонування морського порту, у тому числі акваторія, гідротехнічні споруди, доки, буксири, криголами та інші судна портового флоту, засоби навігаційного обладнання та інші об`єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення морських шляхів, системи управління рухом суден, інформаційні системи, перевантажувальне обладнання, залізничні та автомобільні під`їзні шляхи, лінії зв`язку, засоби тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інші засоби, обладнання, інженерні комунікації, розташовані в межах території та акваторії морського порту і призначені для забезпечення безпеки мореплавства, надання послуг, забезпечення державного нагляду (контролю) в морському порту.
Відповідно положень ст. 18 Закону "Про морські порти України" господарська діяльність у морському порту провадиться відповідно до законодавства, обов`язкових постанов по порту та зводу звичаїв морського порту. У межах морського порту функціонують суб`єкти господарювання усіх форм власності, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням суден, пасажирів, вантажів, та підприємства, продукція та/або сировина яких транспортується територією та акваторією порту.
Згідно з ч. 1 ст.19 Закону "Про морські порти України" у морських портах надаються послуги з обслуговування суден, у тому числі порядок приймання з суден нафти, нафтовмісних вод, суднових стічних вод, сміття, експлуатаційних та вантажних відходів, здійснення операцій з вантажами, у тому числі проведення вантажно-розвантажувальних робіт, послуги з обслуговування пасажирів та інші послуги, передбачені законодавством.
Пункт 8 ч.1 ст. 1 Закону "Про морські порти України" визначає об`єктами портової інфраструктури, зокрема, рухомі та нерухомі об`єкти, що забезпечують функціонування морського порту, у тому числі акваторія, гідротехнічні споруди, доки, буксири, криголами та інші судна портового флоту тощо.
За нормою п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону, портовий оператор (стивідорна компанія) - суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію морського терміналу, проводить вантажно-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден і пасажирів, а також інші пов`язані з цим види господарської діяльності
У справі що переглядається судами встановлено, що здійснення діяльності портового оператора Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" підтверджується укладеним між ним та Державним підприємством "АМПУ" договору про забезпечення доступу портового оператора до причалів від 10.06.2021 року № 44-П-АМПУ-21.
За встановленими судами першої та апеляційної інстанції обставинами, рішенням Господарського суду Одеської області від 17.02.2022 року у справі №916/3971/21, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного суду від 03.08.2022 року, договір про спільне використання технологічно пов`язаних об`єктів портової інфраструктури між Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" та Державним підприємством "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" у визначеній позивачем редакції визнано укладеним.
Тобто, фактично у справі №916/3971/21 судом підтверджено статус відповідача як портового оператора та те, що останній на відповідній правовій підставі, використовуючи належне на праві приватної власності майно, здійснює свою діяльність.
При цьому, посилання позивача за доводами апеляційної скарги на постанову Верховного Суду у справі №916/977/19 колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що обставини справи, яка переглядається і обставини справи №916/977/19 не є подібними по своїй суті.
Проте, під час розгляду даної справи судом першої інстанції позивач зазначив, що вказаний вище договір є розірваним в односторонньому порядку в силу об`єктивних причин, а саме на підставі його неналежного виконання портовим оператором. Суд першої інстанції вказаного під час ухвалення рішення до уваги не взяв з огляду на направлення вказаного листа до набрання законної сили рішенням у справі №916/3971/21.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції у справі №916/1828/22, скаржник зазначив про помилковість таких висновків суду першої інстанції з огляду на те, що визнаний судом укладеним договір не виконувався сторонами.
Проте, судова колегія не погоджується з таким твердженням апелянта з огляду на те, що відповідно до ч.2 ст.187 Господарського кодексу України день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
В той же час, ч. 2 ст.241 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що в разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Таким чином, враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду у справі №916/3971/21, договір фактично вважається укладеним з дня набрання рішенням законної сили, тобто з дня прийняття постанови Південно-Західного апеляційного господарського суду від 03.08.2022 року у вказаній вище справі.
В свою чергу лист про розірвання договору в односторонньому порядку з 20.04.2022 року позивачем було направлено 14.04.2022 року, тобто до моменту набрання рішенням законної сили та фактично укладання договору. Проте доказів отримання такого повідомлення відповідачем матеріали справи не містять, як і не містять будь яких доказів ініціювання розірвання вказаного договору позивачем в судовому порядку.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції наголошує, що ст. 204 Цивільного кодексу України передбачено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
З урахуванням викладеного, а також того, що правомірність вищевказаного договору про спільне використання технологічно пов`язаних об`єктів портової інфраструктури укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерновий термінал Кілія" та Державним підприємством "Морський торговельний порт Усть-Дунайськ" не є предметом розгляду даної справи, рішення суду у іншій справі, яким би вказаний договір було визнано недійсним відсутнє, керуючись принципом презумпції правомірності правочину, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зауважує, що підстав вважати, що у відповідача відсутні права на спірну земельну ділянку наразі відсутні, як і відсутні підстави вважати, що відповідач використовує частину спірної земельної самовільно також і з огляду на те, що рухоме майно, яке використовується відповідачем у провадженні діяльності ним як портового оператора, останнім набуто на відповідній правовій підставі. 
Так, 01.07.2003 року між позивачем та Фірмою «Давос» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю було укладено договор оренди б/н, яким попередньому власнику рухомого майна – ангару під літерою «Ч»  - було надано в оренду частину площі, покритої дорожніми плитами, саме для будівництва зернової ліні, на якій в тому числі розташовані вагова, навантажувально-розвантажуючий комплекс. Відтак, зважаючи на правомірне набуття відповідачем у власність рухомого майна, обставина щодо укладення договору оренди з попереднім власником такого майна виключає обставину самовільного зайняття земельної ділянки шляхом спорудження на ній ангару, а тому, доводи скаржника в цій частині колегією суддів також відхиляються як необґрунтовані.
Разом з тим, щодо вимог позивача про знесення належного відповідачу рухомого майна, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст. 318 Цивільного кодексу України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст. 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Крім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі ( рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року ("East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року ( заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що у діях відповідача судом апеляційної інстанції встановлено відсутність обставин, які б свідчили про факт саме самовільного зайняття земельної ділянки, з урахуванням також існування обставини не врегулювання питання користування земельною ділянкою співвласниками майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, висновок суду першої інстанції про те, що настання наслідків у вигляді знесення майна не відповідало б вищевказаним критеріям щодо втручання у право мирного володіння майном є правомірним.
До того ж, матеріали справи не містять доказів зміни позивачем у встановленому порядку ані предмета, ані підстави позову в цій частині.
Щодо тверджень скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також надання оцінки судом недопустимих доказів, судова колегія зазначає наступне.
Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.ст.77, 78 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Згідно із ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1, 2, 4, 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В той же час, згідно із нормами ч. 1, 2, 4, 6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази та обставини подання таких додаткових доказів, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду не приймає до уваги доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті рішення.
Враховуючи зазначене вище, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника, зазначені ним в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи №916/1828/22, а рішення Господарського суду Одеської області ухвалене судом першої інстанції за наслідками розгляду даної справи є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни – не вбачається.
Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства «Морський торговельний порт «Усть-Дунайськ»         Одеська обл., Кілійський район, м. Вилкове не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 року у справі №916/1828/22 не потребує скасування або зміни з огляду на його цілковиту законність та обґрунтованість. 
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Усть-Дунайськ»   Одеська обл., Кілійський район, м. Вилкове на рішення Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 року у справі №916/1828/22 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.02.2023 року у справі №916/1828/22 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 23 травня 2023 року.

      Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
      Судді 	Л.В. Поліщук	
 	Г.П. Разюк