Номер провадження: 22-ц/813/1411/23 
Справа № 495/2808/16-ц
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
з участю секретаря Шлапак А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Шаркевич Віктора Трохимовича, представника ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2021 року, постановленого під головуванням судді Заверюха В.О., у цивільній справі за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, -
в с т а н о в и в:
14 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Бритівської сільської ради, садівничого обслуговуючого кооперативу «СТ «Дружба 1» про визнання права власності на спадкове майно.
29 квітня 2016 року третя особа ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом з самостійними вимогами до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, в якій просила залучити її до участі у справі в якості третьої особи з самостійними вимогами; встановити за ОСОБА_5 факт належності на праві власності будинку, який розташований по АДРЕСА_1 в садовому кооперативі «Дружба-1»; визнати за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно у вигляді 23/48 частин будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .
Судом до участі у справі в якості третьої особи із самостійними вимогами була залучена ОСОБА_6 .
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до Бритівської сільської ради, садівничого обслуговуючого кооперативу «СТ «Дружба 1», третя особа із самостійними вимогами – ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно залишений без розгляду, продовжений розгляд справи зпа позовом третьої особи 
Згодом, третя особа ОСОБА_6 уточнивши свої самостійні вимоги остаточно просила суд визнати за нею право власності на спадщину на 1/3 частину садового будинку АДРЕСА_2 , обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Дружба 1», який в цілому складається з: літ. «А» - садовий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Ж» - сарай, літ. «В» - гараж-літня кухня, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Є» - душ, №1-8 – споруди в порядку спадкування за законом.
В обгрунтування своїх самостійних вимог ОСОБА_6 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся – ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24.06.2005 року.
Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді садового будинку АДРЕСА_2 , обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Дружба 1», який в цілому складається з: літ. «А» - садовий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Ж» - сарай, літ. «В» - гараж-літня кухня, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Є» - душ, №1-8 – споруди.
На момент її смерті спадкоємцями були: чоловік – ОСОБА_7 , син - ОСОБА_8 , донька - ОСОБА_3 та батько померлої ОСОБА_9 (кожному по 1/4 частині спадкового майна).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько третьої особи ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23.11.2015 року.
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 були: дружина - ОСОБА_10 , яка відмовилась від своєї частки на користь доньки (третя особа), третя особа, як донька – ОСОБА_2 та батько - ОСОБА_7 (кожному по 1/12 частині спадкового майна ОСОБА_8 ), з урахуванням вказаного, частка третьої особи ОСОБА_2 складає 1/6.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дідусь третьої особи ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 23.11.2015 року.
Спадкоємцями ОСОБА_7 , якому належала 1/3 частина спадкового майна були: третя особа, як онука – ОСОБА_2 та донька - ОСОБА_3 (кожному по 1/6 частині спадкового майна). 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер прадідусь третьої особи ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 09.02.2016 року.
Спадкоємцем його 1/4 частини спадкового майна за заповітом є ОСОБА_3 , як онука, її загальна частка спадкового майна складає 2/3 частка, а загальна частка третьої особи ОСОБА_2 складає 1/3 частка.
Маючи намір оформити свої спадкові права на частину спадщину у вигляді садового будинку, третя особа ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою, однак у видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено, оскільки не були надані належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності на спадкове майно, що вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій.
ОСОБА_2 вважає, що відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно є перешкодою в оформленні її частини спадщини.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2021 року позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 задоволений.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини садового будинку АДРЕСА_2 , обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Дружба 1», який в цілому складається з: літ. «А» - садовий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Ж» - сарай, літ. «В» - гараж-літня кухня, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Є» - душ, №1-8 - споруди.
Не погодившись з рішенням суду, адвокат Шаркевич В.Т., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 вчасно прийняла спадщину, так як на день смерті спадкодавця вона з нею постійно не проживала, пропустила строк звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.
Також зазначив, що у ОСОБА_5 на момент смерті не виникло право власності на житловий будинок, який був прийнятий в експлуатацію, проте не зареєстрований в установленому законом порядку та не є об`єктом спадщини.
Звертає увагу на те, що представник третьої особи вказував на різні долі, на які нібито має право ОСОБА_2 та суд у своєму рішенні не зазначив, чому саме визнав право власності на 1/3 частини спірного садового будинку за ОСОБА_2 .
Крім того, суд першої інстанції не залучив до участі у справі представника ОК «Садівниче товариство «Дружба-1».
Відзиву до суду надано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Учасники справи про призначене судове засідання на 04 квітня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України (а.с. 77-81).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Клопотань про розгляд справи у режимі відеоконференції учасниками справи до суду подано не було.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся третьої особи ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24.06.2005 року.
За життя ОСОБА_5 , як члену садового товариства «Дружба» була виділена у користування земельна ділянка № НОМЕР_5 площею 0,06 га. с. Бритівка, Білгород-Дністровський район Одеська область, для ведення садівництва і огородництва.
Рішенням Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №108-ХХІІ від 25.12.1997 року щодо розгляду листа правління садового товариства «Дружба» та заяви членів садового товариства про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок, які раніше виділенні для ведення садівництва і огородництва, вирішено: передати садовому товариству «Дружба» в колективну власність земельну ділянку загального користування згідно з планом для забудови товариства та передати безкоштовно у приватну власності земельні ділянки, які раніше були виділені по площам, відповідно до списку для ведення садівництва і огородництва.
Відповідно до виписки із рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської районної ради народних депутатів Одеської області №304 від 20.08.1989 року про будівництво садових будинків та господарських споруд членами садового товариства, ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництва садового будинку з господарськими спорудами на садовій ділянці АДРЕСА_1 у відповідності з затвердженим проектом будівництва.
Надалі ОСОБА_5 у визначеному порядку було отримано план забудови земельної ділянки.
Згідно виписки з протоколу зборів садового товариства «Дружба» №3 від 01.09.1989 року, ОСОБА_5 було затверджено будівництво садового будинку з господарськими спорудами на земельній ділянці № НОМЕР_5 відповідно затвердженого виконавчим комітетом Білгород-Дністровської ради народних депутатів рішення №304 від 17.08.1989 року.
Згідно Акту прийому в експлуатацію закінченого будівництвом садового будинку з господарськими спорудами, забудова земельної ділянки АДРЕСА_1 розпочата 20.08.1989 року на підставі паспорту виданого ОСОБА_5 на підставі рішення сільської ради від 17.08.1989 року №304 та завершення будівельних робіт і введення в експлуатацію 09.07.1994 року.
За життя ОСОБА_5 заповіту не склала.
Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді садового будинку АДРЕСА_2 , обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Дружба-1», який в цілому складається з: літ. «А» - садовий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Ж» - сарай, літ. «В» - гараж-літня кухня, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Є» - душ, №1-8 – споруди.
На момент її смерті спадкоємцями були: чоловік – ОСОБА_7 , син - ОСОБА_8 , донька - ОСОБА_3 та батько померлої - ОСОБА_9 (кожному по 1/4 частині спадкового майна).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько третьої особи ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23.11.2015 року. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 були: дружина - ОСОБА_10 , яка відмовилась від своєї частки на користь доньки (третя особа), третя особа, як донька – ОСОБА_2 та батько - ОСОБА_7 (кожному по 1/12 частині спадкового майна ОСОБА_8 ), з урахуванням вказаного, частка третьої особи ОСОБА_2 складає 1/6.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дідусь третьої особи ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 23.11.2015 року. Спадкоємцями ОСОБА_7 , якому належала 1/3 частина спадкового майна були: третя особа, як онука – ОСОБА_2 та донька - ОСОБА_3 (кожному по 1/6 частині спадкового майна).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер прадідусь третьої особи ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 09.02.2016 року. Спадкоємцем його 1/4 частини спадкового майна за заповітом являється відповідач ОСОБА_3 , як онука, її загальна частка спадкового майна складає 2/3 частка, а загальна частка третьої особи ОСОБА_2 складає 1/3 частка.
Задовольняючи позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції виходив із того, що будівництво садового будинку АДРЕСА_2 , обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Дружба-1», який в цілому складається з: літ. «А» - садовий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Ж» - сарай, літ. «В» - гараж-літня кухня, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Є» - душ, №1-8 – споруди, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте спадкоємець не може оформити належне йому право власності на частину вказаного будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, а оскільки садовий будинок є об`єктом права власності, наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/3 частину будинок у порядку спадкування за законом.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
За правилами ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому прийняття спадщини частинами не можливе. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 1268, ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Судом вірно встановлено, що третя особа ОСОБА_2 вчасно прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_8 , на день його смерті постійно проживала із спадкодавцем, у шестимісячний термін після смерті батька від спадщини не відмовилась, звернулась до державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини, за якою було заведено спадкову справу №171/2016 щодо майна ОСОБА_8 .
Згідно ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
З метою отримання свідоцтва про право на частину спадщину із спадкового майна, а саме: садового будинку з господарськими спорудами, третя особа ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька ОСОБА_8 нотаріусом було відмовлено, оскільки спадкоємцем не було надано правовстановлюючих документів на спадкове майно, тобто ненадані документи, які посвідчують право власності спадкодавця, що підтверджується постановою державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області про відмову у вчиненні нотаріальних.
Відповідно до положень ч. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Оскільки, третій особі відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду, остання вважає своє право на отримання будинку у власність в порядку спадщини порушеним та таким, що підлягає захисту у спосіб визнання права власності на майно.
При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування такого майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно зясувати: правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостроєне нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селіщах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого року N 7/5 і зареєстроване в Мін`юстіУкраїни 18 лютого 2002 року за N 157/64 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і обтяжень».
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього прав.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Положеннями частини четвертої статті 41 Конституції України і статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.
Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється, що по об`єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.
Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів.
На момент завершення будівництва будинку та споруд - до серпня 1992 року - не існувало жодного нормативного акту, що передбачав би процедуру введення завершеного будівництвом приватного житлового будинку в експлуатацію.
Пізніше Радою Міністрів Української РСР була ухвалена Постанова від 12 березня 1981 року №125 «Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів».
Відповідно до п.п.«к» п.2 Постанови передбачалось прийняття в експлуатацію державними приймальними комісіями (призначеними виконкомами районних, міських або районних у містах Рад народних депутатів) жилих будинків, гуртожитків, будинків дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, незалежно від їх відомчої належності, а також усіх об`єктів житлово-цивільного призначення, які збудовані на кошти міжгосподарських підприємств (організацій) у сільському господарстві, а також колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій або замовниками (забудовниками) яких є виконкоми районних, міських або районних у містах Рад народних депутатів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва». Зазначеною Постановою було встановлено, що порядок прийняття в експлуатацію об`єктів недержавного замовлення визначається Радою Міністрів АРК, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням з Держбудом.
У відповідності до цієї Постанови місцевими органами влади в свій час були розроблені та затверджені, за погодженням з Держбудом, Положення про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів недержавної власності (по всіх регіонах України) державними технічними комісіями.
Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.
Згідно п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року N127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.
Згідно п.3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим Наказом №91 від 24.06.2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку.
За приписами абзацу 2 п.3.1 Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.
12.04.2016 року на садовий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , обслуговуючий кооператив «СТ «Дружба 1» було виготовлено технічний паспорт.
За даними технічного паспорту, складеного станом на 12 квітня 2016 року, затвердженого суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_11 , об`єкти, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , обслуговуючий кооператив «СТ «Дружба 1», які складаються з: «А» - садовий будинок, «а» - ганок, «Б» - сарай, «В» - гараж-літня кухня, «в» - підвал вхід в підвал, «в1» - прибудова, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, «Є» - душ, «Ж» - сарай, №1-8 споруди, збудовані у 1990 році на земельній ділянці, яка була надана ОСОБА_5 безоплатно для забудови та остання постійно проживала в цьому будинку.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених судом обставин справи та враховуючи особливості оформлення права власності на житлові, садові, дачні будинки та господарські будівлі, які побудовані до 05 серпня 1992 року, відповідно до наведених вище нормативних актів, суд суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що садовий будинок з господарськими спорудами належав бабусі третій особи ОСОБА_5 та ввійшов до складу спадкової маси, а тому третя особа має право на спадкування за законом.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги адвоката Шаркевич В.Т., представник ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 вчасно прийняла спадщину, так як на день смерті спадкодавця вона з нею постійно не проживала, пропустила строк звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_2 своєчасно після смерті батька ОСОБА_8 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка на день його смерті постійно з ним проживала.
Доводи про те, що у ОСОБА_5 на момент смерті не виникло право власності на житловий будинок, який був прийнятий в експлуатацію, проте не зареєстрований в установленому законом порядку та не є об`єктом спадщини також є безпідставними, оскільки садовий будинок з господарськими спорудами на законних підставах належав ОСОБА_5 та ввійшов до складу спадкового майна та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді садового будинку АДРЕСА_2 , обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Дружба-1».
Доводи про те, що представник третьої особи вказував на різні долі, на які нібито має право ОСОБА_2 та суд у своєму рішенні не зазначив, чому саме визнав право власності на 1/3 частини спірного садового будинку за ОСОБА_2 , колегія суддів не приймає до уваги за необґрунтованістю, оскільки ОСОБА_2 31.03.2021 року подала до суду останню редакцію уточнення до позовної заяви, в якій просила визнати за нею право власності на 1/3 частин спадкового майна, що було взято судом до уваги, та з урахуванням того, що загальна частка третьої особи ОСОБА_2 складає 1/3 частки спірного майна, суд на заоних підставах задовольним позов третьої осорби ОСОБА_2 .
Доводи про те, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі представника ОК «Садівниче товариство «Дружба-1», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки предметом позовних вимог є визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_5 у вигляді садового будинку АДРЕСА_2 , обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Дружба-1», на яке після її смерті була відкрита спадщина.
Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Шаркевич Віктора Трохимовича, представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 06 квітня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ А.І. Дришлюк

______________________________________ М.М. Драгомерецький