Справа № 369/4092/21                                                    Головуючий 1 інстанція- Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/824/1243/2023                              Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
11 квітня 2023 року                                                                          м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
за участю секретаря            Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами Військової частини НОМЕР_1 , Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2022 року у справі за  позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
 
в с т а н о в и в:
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом який мотивував тим, щорішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 30-34 від 30 листопада 2017 року йому передано безкоштовно у власність, в межах норм безоплатної передачі, земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:006:5071, площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с.Віта-Поштова Києво- Святошинського району Київської області, внесені відповідні зміни до Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку зареєстровано в порядку визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Вказував, що згідно листа № 12-06 від 23 лютого 2022 року обстежувана земельна ділянка знаходиться в глибині масиву обмеженого АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та межує з земельними ділянками з кадастровим номером - 3222481201:01:006:5098, 3222481201:01:006:5068, 3222481201:01:006:5089, 3222481201:01:006:0146, 3222481201:01:006:0150, 3222481201:01:007:0111, 3222481201:01:007:0112, та плями загального користування по АДРЕСА_1 . Зі сторони АДРЕСА_1 обмежувальна земельна ділянка огороджена колючим дротом, встановленим представниками Військової частини НОМЕР_1 , вільний доступ до вказаної земельної ділянки у нього відсутній. Відповідно до витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку номер 3210518222017, земельна ділянка кадастровий номер 3222481201:01:006:5097 цільове призначення: 01.03 для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення.
Посилався, що встановлення Військовою частиною НОМЕР_1 огороджувального паркану
                                                                        -  2  -
з колючого дроту на земельній ділянці, яка зареєстрована за ним на праві власності, порушує його право користування та володіння цією земельною ділянкою, а тому, військова частина має усунути перешкоди у користуванні та володінні земельною ділянкою шляхом знесення огорожі та колючого дроту. У зв`язку з наведеним просив суд зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 усунути йому перешкоди у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097, площею 1,5295 га, яка розташована за адресою: Київська область Києво-Святошинський район с.Віта-Поштова з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 знести самовільно встановлену огорожу з колючого дроту, що огороджує вказану земельну ділянку.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097, площею 1,5295 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, шляхом зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 знести самовільно встановлену огорожу з колючого дроту, що огороджує вказану земельну ділянку.
Не погоджуючись із рішенням, відповідач Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на заперечення відповідача, викладені у відзиві та інших процесуальних документах, щодо суперечностей та неузгодженостей позовних вимог. Зокрема ОСОБА_1 вказує у позові про передачу йому у власність ділянки з одним кадастровим номером розміром 0,1000 га, а просить усунути перешкоди у користуванні ділянкою з іншим кадастровим номером уже розміром 1,5295 га. Суд не звернув уваги на відсутність у справі доказів про наявність у позивача права власності на будь-яку ділянку, а посилання суду на підтвердження гаявності у позивача права власності на лист Віта-Поштової сільської ради від 17 травня 2018 року та на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 20202 року за позовом іншої особи є помилковими. Вказані докази взагалі не підтверджують ніяких прав позивача на будь-яку ділянку. Судом допущено числені порушення норм процесуального права, оскільки долучалися докази, зокрема акт візуального огляду ділянки за участю депутатів вже після закінчення підготовчого провадження. Окрім того, суд залишив поза увагою, що надані позивачем акти візуального огляду земельних ділянок не є належними та допустимими доказами порушення його прав, бо складені особами, які не є спеціалістами чи експертами і які не можуть визначити ні місцерозташування ділянки відносно інших ділянок, ні накладення на інші ділянки та розмір такого накладання, ні її вигородження. Суд не дав оцінки доводам в/ч про те, що один із її підрозділів дислокований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці 31,9862 га, яка відведена оборонному відомству у постійне користуавння за розпорядженням РМ УРСР від 06 червня 1955 року № 665-027рс, яке є у матеріалах справи, у зв`язку з чим в\ч не визнає право власності позивача, оскільки згідно ст.77 ЗК України це землі оборони і військова частина не надавала згоди на вилучення з її користування будь-якої частини цієї ділянки.
Відповідач Київське квартирно-експлуатаційне управління МО України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам
                                                                        -  3  -
справи та їх неналежну оцінку, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована тим, що позов не відповідає приписам процесуального закону щодо його змісту, позивач не вказав вимоги до кожного з відповідачів. Суд порушив процесуальний закон не давши оцінку наданим ККЕУ доказам та не навів мотиви їх відхилення, зокрема доказам про те, що земельна ділянка 31,9862 га відведена оборонному відомству у постійне користуавння за розпорядженням РМ УРСР від 06 червня 1955 року № 665-027рс і не вилучалася у в/ч у встановленому законом порядку, а заявлені позивачем вимоги спрямовані на порушення меж військового містечка № НОМЕР_2 . Суд залишив поза увагою протиріччя у позовних вимогах, а саме - зазначення позивачем на підтвердження свої вимог різних земельних ділянок з різними кадастровими номерами та різних розмірів, як і відсутність доказів про належність будь-якої з цих ділянок позивачу. А посилання суду на підтвердження власності на лист Віта-Поштової сільської ради від 17 травня 2018 року та на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 20202 року за позовом іншої особи є помилковими. Вказані докази взагалі не підтверджують ніяких прав позивача на будь-яку ділянкою. З матеріалів справи не вбачається як порушення прав позивача ККЕУ, так і вигородження ділянки, яка б належала позивачу, поклавши обов`язок доказування на відповдіача. Судом допущено числені порушення норм процесуального права, оскільки долучалися докази, зокрема акт візуального огляду ділянки за участю депутатів вже після закінчення підготовчого провадження, хоча у першому акті візуального обстеження ділянок про позивача взагалі не йшлося. Окрім того, суд залишив поза увагою, що надані позивачем акти візуального огляду земельних ділянок не є належними та допустимими доказами порушення його прав, бо складені особами, які не є спеціалістами чи експертами і які не можуть визначити ні місцерозташування ділянки відносно інших ділянок, ні накладення на інші ділянки та розмір такого накладання, ні її вигородження.
Позивач ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційні скарги відповідачів не скористався.Копії ухвал про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційних скарг з додатками 20 жовтня і 08 листопада 2022 року направлені на адресу позивача.
В суді апеляційної інстанції представник Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати оскаржуване рішення Києво-Святошинського районного суду Київської областіяк незаконне. 
Представниця Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України Сулима І.В. в суді апеляційної інстанції подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримла, просила скасувати оскаржуване рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Паламарчук І.І. в суді апеляційної інстанції проти задоволення обох апеляційних скарг заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
            Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги в/ч НОМЕР_1 та Київського КЕУ МО України підлягають до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню
                                                                        -  4  -
цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3210518222017 від 28 листопада 2017 року, земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, площею 1,5295 гектарів, перебуває в комунальній власності.
Згідно Акту обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 від 22 лютого 2022 року в присутності депутатів Гатненської сільської ради 8-го скликання - ОСОБА_9, ОСОБА_10., старости Віто-Поштового старостинського округу Гатненської сільської ради ОСОБА_11 було складено Акт з метою обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097, що належить гр. ОСОБА_1 на праві власності, щодо наявності або відсутності перешкод у користуванні даною земельною ділянкою, на виконання розгляду адвокатського запиту ОСОБА_2 від 21 лютого 2022 року.
Так, обмежувальна земельна ділянка знаходиться в глибині масиву обмеженого АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та межує з земельними ділянками з кадастровими номерами - 3222481201:01:006:5098, 3222481201:01:006:5068, 3222481201:01:006:5089, 3222481201:01:006:0146, 3222481201:01:006:0150, 3222481201: 01:006:0111, 3222481201:01:006:0112, та землями загального користування по АДРЕСА_1 . Зі сторони АДРЕСА_1 обстежувана ділянка огороджена колючим дротом, встановленим представниками військової частини НОМЕР_1 , вільний доступ до вказаної земельної ділянки відсутній.
Згідно акту від 29 січня 2022 року візуального огляду приватних земельних ділянок, які знаходяться в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 складеного ОСОБА_3 - головою ініціативної групи власників земельних ділянок, які знаходяться в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , діючого на підставі загальних зборів власників земельних ділянок, які знаходяться в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 від 18 січня 2020 року, ОСОБА_4 - депутатом Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області 8-госкликання, ОСОБА_5 - місцевим мешканцем, проживаючим за адресою: АДРЕСА_4 , зафіксовано, факт відсутності доступу до земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, площею 1,5295 гектарів, яка належить на праві приватної власності  ОСОБА_6 , також зафіксовано, що земельні ділянки під час візуального огляду масиву земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481201:01:006:5098; 3222481201:01:006:5097; 3222481201:01:006:5068; 3222481201:01:006:5082; 3222481201:01:006:5067; 3222481201:01:006:5091; 3222481201:01:006:5066; 3222481201:01:006:5090; 3222481201:01:006:5092; 3222481201:01:006:5093; 3222481201:01:006:5099; 3222481201:01:006:5100;
                                                                        -  5  -
3222481201:01:006:5101; 3222481201:01:006:5102; 3222481201:01:006:5088; 3222481201:01:006:5083; 3222481201:01:006:5084; 3222481201:01:006:5085; 3222481201:01:006:5086; 3222481201:01:006:5087 зафіксовано, що дані земельні ділянки огороджені зі сторони АДРЕСА_3 та ОСОБА_7 колючим дротом, на якому встановлені інформативні таблички з інформацією про заборону проходу, з іншої сторони огорожі були помічені особи в формі військовослужбовців, які на звернення присутніх відмовили в проходженні на територію зазначених земельних ділянок та представились військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 . Обставини, викладені в Акті, зафіксовані на фото, що додаються до акту.
Таким чином, вищезазначене дає підстави дійти висновку про те, що на земельних ділянках, серед яких знаходиться і земельна ділянка позивача, що належить йому на праві приватної власності, військовою частиною встановлено огорожу, що фактично унеможливлює користування позивачем своєю власністю.
Також судом встановлено, що із листа Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області встановлено, що відповідно до державної статистичної звітності (форма 6-зем) станом на 01 січня 2015 року в межах Києво-Святошинського району Київської області за Міністерством оборони України обліковується серед інших і Віто-Поштова сільська рада, площею 32,0 га.
Згідно з актом інвентаризації земель оборони, проведеної у 1993 році інститутом землеустрою Української Академії аграрних наук, за військовою частиною НОМЕР_1 рахувалося 33,6 га земель по Віто-Поштовій сільській раді Києво-Святошинського району Київської області, у тому числі 32,7 га у постійному користуванні військової частини.
За висновками комісії, затвердженими постановою спільного засідання колегії Міністерства оборони України та державного комітету України по земельних ресурсах від 23 листопада 1993 № 8/11, запропоновано залишити у постійному користуванні Міністерства оборони України по цьому військовому містечку земельну ділянку площею 32,0 га, та 1,6 га.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на земельних ділянках, серед яких знаходиться і земельні ділянки позивачів, що належить їм на праві приватної власності, військовою частиною встановлено огорожу, що фактично унеможливлює користування позивачами своєю власністю.
При цьому суд виходив з того, що встановлення Військовою частиною № НОМЕР_1 огороджувального паркану з колючого дроту на земельній ділянці, яка зареєстрована за позивачем на праві власності, порушує його право користування та володіння такою земельною ділянкою, а тому, військова частина має усунути перешкоди у користуванні та володінні земельною ділянкою шляхом знесення огорожі з колючого дроту.
Також суд врахував, що обмеження встановлені відповідачем щодо доступу власників земельних ділянок в тому числі  встановлено постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 369/5698/18.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, неповно з`ясував обставини справи, що потягло ухвалення помилкового рішення.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Таким приписам кореспондуються вимоги ст.152 ЗК України, згідно якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Отже, за змістом даних норм право вимагати усунення будь-яких порушень прав на землю належить виключно її власнику або землекористувачу.
                                                            -  6  -
Прийшовши до висновку про наявність підстав для задоволення позову, суд не звернув уваги на відсутність у справі будь-яких доказів про належність на праві власності позивачу спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 розміром 1,5295 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Віта-Поштова. 
Так, у справі відсутні державний акт на право власності на земельну дялянку, свідоцтво про право власності на землю, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно тощо, видані на ім`я позивача і які б підтверджували таке право.
Відсутність доказів, які підтверджують право власності позивача виключає можливість задоволення його вимог.
До позовної заяви позивачем додано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3210518222017 від 28 листопада 2017 року. Однак, відповідно до цього витягу земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, площею 1,5295 гектарів, перебуває в комунальній власності (а.с.41).
При цьому суд у мотивувальній частині рішення, зазначаючи встановлені у справі обставини, послався на вказаний витяг з Державного земельного кадастру, не звернувши уваги на його зміст щодо перебування земельної ділянки у комунальній власності.
Окрім того, висновки суду про доведеність факту встановлення в/ч № НОМЕР_1 огороджувального паркану з колючого дроту на земельній ділянці не грунтуються на матеріалах справи.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування(ст.80 ЦПК).
Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд не врахував, що спір про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою має свої особливості, які полягають в першу чергу у необхідності надання суду графічних матеріалів та документів, за допомогою яких можливо встановити як конфігурацію (форму), так і місцерозташування належних сторонам земельних ділянок одна відносно іншої, а також з`ясувати їх накладанння, захоплення чи вигородження тощо. 
З`ясування вказаних обставин потребує спеціальних знань у галузі іншій ніж право, а відтак належними доказами щодо порушення прав власника ділянки шляхом її вигородження, а також площі чи розміру вигородження, може підтверджуватися висновком спеціаліста чи експерта, або відповідним висновком компетентного органу (Держгеокадасту тощо).
                                                            -  7  -
Такі докази у справі відсутні.
Посилання суду в рішенні на акт обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 в селі Віта-Поштова Фастівського району Київської області від 22 лютого 2022 року та акт від 29 січня 2022 року візуального огляду приватних земельних ділянок, які знаходяться в с. Віта Поштова, Фастівського району, Київської області недоречні та помилкові, оскільки носять загальний характер, складені місцевими мешканцями ті депутатами, які не володіють спеціальними знаннями, за відсутності у цих осіб документа про про право власності позивача на ділянку, відсутності графічних матеріалів щодо місця розташування земельної ділянки, місця та розміру вигородження.
Тобто, дані докази не є належними, допустимими та достатніми, які підтверджують факт порушення прав землекористувача. Це по-перше.
По-друге, акт від 29 січня 2022 року візуального огляду приватних земельних ділянок поданий представником позивача 01 лютого 2022 року в судовому засіданні з порушенням строків, передбачених ч.2 ст.83 ЦПК України, після закриття 08 грудня 2021 року підготовчого судового засідання, будь-яких клопотань відповідно до ч.4 ст.83 ЦПК України про поновлення строку поданні доказів і поважност іпричин їх пропуску позивачем не заявлялося, а відтак суд не мав приймати їх до уваги, а зробивши це порушив процесуальний закон. 
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що у доданому до позову аналогічному акті візуального обстеження земельних ділянок від 04 лютого 2021 року ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097, яка як вказує позивач належить йому, взагалі не зазначена (а.с.29-30).
Це ж стосується акта обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 в селі Віта-Поштова Фастівського району Київської області від 22 лютого 2022 року, який як доказ подано представником позивача 22 травня 2022 року, тобто з порушенням строків без клопотання про їх поновлення.
Також, суд першої інстанції безпідставно послався на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 369/5698/18 як преюдицію.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів. Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються сукупність наступних умов: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі.
Вказуючи, що факт встановлення відповідачем огорожі на належній позивачу земельній ділянці, підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі №369/5698/18, суд першої інстанції не звернув уваги, що у зазначеній справі брали участь інші особи, які не беруть участі у цій справі. Крім того, земельні ділянки, які були предметом спору у справі, на яку посилається суд першої інстанції, не мають
                                                                        -  8  -
жодного відношення до позивача у цій справі.
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
З викладених вище підстав колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість.
Відповідно до положень ч.2 ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.4 ст.83 ЦПК України).
Встановлено, що у справі відсутні докази про належність позивачу на праві власності спірної земельної ділянки і такі доказі позивачем не надавалися до суду першої інстанції ні разом із позовом, ні в ході розгляду справи.
Також, до суду першої інстанції не надано належних допустимих та достатніх доказів у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували факт вигородження земельної ділянки, проти чого відповідачі заперечують.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та не підтвердженими наявними у справі доказами.
Доводи представника позивача про належність останньому земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:006:5097 з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства, площею 1,5295 гектарів, не підтверджуються наявними у справі доказами. Відповідних доказів у встановлений процесуальним законом строк позивачем не надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції строк
Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційних скаргах, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не
                                                                        -  9  -
можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, 
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України задоволити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2022 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: