Постанова 
Іменем України
 
05 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 523/17956/17
провадження № 61-911св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,              Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Одеського апеляційного суду                 від 21 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Воронцової Л. П.,                     Ігнатенко П. Я., Полікарпової О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                      ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 05 жовтня 2002 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули рухоме та нерухоме майно на загальну суму 2 190 000 грн, а також спільні боргові зобов`язання на суму 558 000 грн.
Оскільки відповідач відмовляється добровільно поділити набуте у шлюбі майно, позивач у порядку поділу майна подружжя, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд виділити йому рухоме майно на суму                         940 000 грн, а відповідачу виділити квартиру АДРЕСА_1 , відступивши від рівності часток подружжя.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у складі судді                     Науменко А. В. від 16 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розподілено спільне майно подружжя, виділено ОСОБА_1 рухоме майно на суму 940 000 грн, виділено та визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Відступлено від рівності часток подружжя на користь ОСОБА_2 на утримання сумісних дітей.
 
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, вважав, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про його права та обов`язки, подав апеляційну скаргу. 
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою                       ОСОБА_3 .
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року визнано нечинним та закрито провадження у цій справі. 
 
Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що до суду надійшла нотаріально завірена заява позивача ОСОБА_1 про відмову від позову, а тому наявні правові підстави, передбачені статтею 373 ЦПК України, для визнання нечинним рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
У січні 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року, у якій просила її скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції положень статей 49, 206, 373, 408 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення про закриття провадження у справі. Водночас у оскаржуваному судовому рішенні не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 14 вересня 2020 року у справі № 520/13115/16,                            від 02 лютого 2022 року у справі № 538/1818/20.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправомірно прийняв відмову позивача від позову в межах апеляційного провадження, відкритого не за апеляційною скаргою позивача, а за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі.
При цьому суд не врахував, що подана останнім заява про відмову від позову є зловживанням процесуальними правами, суперечить завданню цивільного судочинства, а тому мала бути залишена без розгляду або повернута заявнику. 
Визнаючи нечинним рішення суду першої інстанції через 4 роки після його ухвалення в межах апеляційного провадження, відкритого за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції не врахував безпідставність і недоведеність доводів апелянта про порушення його прав оскаржуваним рішенням суду першої інстанції. 
Зазначає про фіктивний характер договорів позики і новації, нібито укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на яких ґрунтується теза останнього про порушення його прав рішенням суду першої інстанції.
Визнання нечинним рішення суду першої інстанції, за яким вона була одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 , порушує не лише її права як власника, а й права іпотекодержателя цієї квартири, яку вона за договором іпотеки від 18 листопада 2021 року передала в іпотеку.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, розглянувши цю справу без повідомлення її як сторони процесу про дату, час та місце слухання справи.
Апеляційний суд не повідомив її про відкриття апеляційного провадження у справі та призначення справи до розгляду, не з`ясував її думку з приводу поданої позивачем заяви про відмову від позову.
Достовірно знаючи, що за рішенням суду першої інстанції вона є власником квартири АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції не повідомив її за цією адресою про судовий розгляд, чим допустив порушення її права на участь у судовому засіданні.

 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від27 січня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У січні 2023 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відзиви на касаційну скаргу не надійшли.
 
У березні 2023 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення дії ухвали Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                     ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року в складі судді Науменко А. В. позов ОСОБА_1 задоволено.
Розподілено спільне майно подружжя, виділено ОСОБА_1 рухоме майно на суму 940 000 грн, виділено та визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 
Відступлено від рівності часток подружжя на користь ОСОБА_2 на утримання сумісних дітей.
 
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у справі, та вважала, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про його права та обов`язки, подав апеляційну скаргу. 
 
В обґрунтування доводів скарги ОСОБА_3 вказав, що він є кредитором ОСОБА_1 на підставі укладених між ними договорів позики від 20 вересня 2007 року та новації від 10 серпня 2017 року, за умовами яких останній отримав від ОСОБА_3 120 000 дол. США на строк до 10 серпня 2021 року. У зв'язку із невиконанням ОСОБА_1 умов вказаних договорів виникла заборгованість, яку останній мав погасити за рахунок єдиного належного йому майна - квартири АДРЕСА_1 . Оскільки на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року право власності на вказане нерухоме майно було визнано за ОСОБА_2 , а іншого майна                    ОСОБА_1 не має, ОСОБА_3 не має змоги задовольнити свої вимоги як кредитора останнього, отже, вказаним судовим рішенням вирішено питання про права та обов'язки заявника. Водночас під час вирішення спору щодо розподілу майна між подружжям ОСОБА_1 суд неповно з`ясував обставини справи, а саме наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 .
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , а ухвалою цього ж суду від 08 грудня 2022 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції на 21 грудня 2022 року.
 
20 грудня 2022 року ОСОБА_1 подав до суду нотаріально засвідчену заяву про відмову від позову, у якій вказав про обізнаність із наслідками закриття провадження у справі. Просив суд визнати нечинним рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року визнано нечинним та закрито провадження у цій справі на підставі статті 373 ЦПК України.
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За положеннями пункту 3 частини першої та частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвал суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржувана ухвала апеляційного суду не відповідає з таких підстав.
 
Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії»/
 
В основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.
 
Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ                          від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», від 09 листопада              2004 року у справі «Науменко проти України», від 18 листопада 2004 року у справі «Праведная проти Росії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.
 
Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України»).
 
Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.
 
У справі, що переглядається встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 та поділено спільне майно подружжя, набрало законної сили.
 
Жоден із учасників справи не скористався правом на його апеляційне оскарження.
 
Як слідує з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року стало підставою для державної реєстрації 25 липня 2018 року права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яку остання 18 листопада 2021 року передала в іпотеку на підставі іпотечного договору.
 
Враховуючи викладене, здійснення перегляду рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року, яке набрало законної сили та на підставі якого виникли цивільні права та обов'язки у осіб, які покладаються на чинність судового рішення, може бути виправданим та обґрунтованим у винятковому випадку.
 
Зокрема, вагомою підставою для втручання у принцип правової визначеності можуть бути підтверджені доказами обставини про те, що зазначене судове рішення порушує права, свободи та інтереси особи, яка не брала участі у цьому розгляді.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
 
Такий правовий висновок висловлений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі                                         № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
 
Відкриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 та призначаючи справу до розгляду, суд апеляційної інстанції в ухвалах від 18 листопада 2022 року та                08 грудня 2022 року, а також під час її розгляду у відкритому судовому засіданні 21 грудня 2022 року, не робив висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи та інтереси ОСОБА_5 .
 
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 49 та частини першої статті 206 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
 
Оскільки у випадку непідтвердження доказами обставин, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року вирішено питання про права, інтереси і свободи ОСОБА_3 , таке апеляційне провадження підлягає закриттю, Верховний Суд вважає передчасним вирішення судом апеляційної інстанції клопотання позивача ОСОБА_1 про відмову від позову.
 
Згідно із положеннями пункту 3 частини першої статті 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, серед іншого, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.
 
Ухвала Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року не містить ні мотивів вирішення апеляційної скарги ОСОБА_3 , ні висновків суду про те, що мотивувальна або резолютивна частина рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року про поділ майна подружжя ОСОБА_1 містить прямий чи опосередкований вплив на права, свободи чи інтереси ОСОБА_3 .
 
Колегія суддів вважає, що внаслідок передчасного вирішення питання про відмову від позову, у зв`язку із чим після спливу значного періоду часу                     (4 роки) визнано нечинним рішення суду першої інстанції на підставі якого виникли у сторін та інших осіб цивільні права та обов`язки, суд апеляційної інстанції порушив принцип правової визначеності.
 
Зважаючи на наведене, Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час вирішення питання про прийняття відмови позивача від позову, а ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 грудня                     2022 року, постановлену за наслідками розгляду вказаного питання, - такою, що підлягає скасуванню.
 
Щодо доводів ОСОБА_2 про її неналежне повідомлення про розгляд справи
 
Учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункти 2, 3 частини першої статті 43 ЦПК України).
 
Частинами третьою, четвертою статті 128 ЦПК України передбачено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
 
Пунктом 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У справі, що переглядається, встановлено, що станом на 23 січня 2018 року зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 є                           АДРЕСА_2 (а. с.17).
 
На цю адресу суд апеляційної інстанції 21 листопада 2022 року направив відповідачу ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги (а. с. 94). Крім того, 09 грудня 2022 року суд направив на вказану адресу повідомлення про призначення до розгляду по суті апеляційної скарги ОСОБА_3 (а. с. 106).
 
До суду повернулися вказані рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення разом із конвертами, які містять довідки про причини повернення цих відправлень - «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 115, 121).
 
Враховуючи зазначене та з огляду на положення пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України ОСОБА_2 є такою, що належним чином повідомлена про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а доводи її касаційної скарги у цій частині є безпідставними.
 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
У січні 2023 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
В обґрунтування доводів клопотання заявник вказала, що дана справа містить виключну правову проблему, оскільки стосується таких фундаментальних питань як основні засади здійснення цивільного судочинства, передусім принципу правової визначеності та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені ОСОБА_2 аргументи, у розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему та така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.  
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Згідно з частиною шостою статті 412 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі. 
 
На зазначене вище апеляційний суд, уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі з підстав, передбачених статтею 373 ЦПК України, чим порушив норми процесуального права, що є підставою для задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення та направлення справи на розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК України).
 
Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає обґрунтованими, а ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 грудня                     2022 року - постановленою з порушенням норм процесуального права та такою, що підлягає скасуванню.
 
Клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії ухвали Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року задоволенню не підлягає, оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування цього судового рішення та направлення справи на розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року скасувати, справу направити на розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   С. Ф. Хопта    В. В. Шипович