30.06.23
22-ц/812/655/23
Справа №487/811/20
Провадження № 22-ц/812/655/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
27 червня 2023 року                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,
за участі позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Сухаревич З.М., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси, заступника голови Приморського районного суду м. Одеси судді Науменко Андрія Володимировича про визнання інформації недостовірною,

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського апеляційного суду ( відповідач - 1), заступника голови Одеського апеляційного суду Дришлюка Андрія Ігоровича (відповідач -2), Приморського районного суду м. Одеси( відповідач- 3), заступника голови Приморського районного суду м. Одеси Науменка Андрія Володимировича( відповідач - 4), де просив:
визнати недостовірною розповсюджену відповідачами 3 і 4 документальну інформацію, спрямовану до Вищої ради правосуддя і Генеральної прокуратури України про ніби-то його втручання в правосуддя по цивільній справі № 2-5151/09;
визнати недостовірною розповсюджену відповідачами 1 і 2 документальну інформацію, яка міститься у мотивувальних частинах ухвал Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року і від 05 листопада 2019 року по цивільній справі № 523/6283/19 стосовно нібито його, як адвоката та представника у справі, клопотань про спосіб апеляційного розгляду, що приписала йому суддя-доповідач в апеляційній інстанції – Цюра Т.В., яка перебувала під впливом відповідача ОСОБА_2 ;
встановити факт відсутності в Приморському районному суді м. Одеси і в матеріалах цивільної справи копії дисків звукозаписів, в тому числі і на твердих дисках носіях інформації судових засідань по цивільній справі № 2 -5151/09, проведених з 2007 року по 2017 рік під головуванням суддів Ярош С.В., Терьохіна С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В.;
зобов`язати відповідачів належним чином відновити чи повернути вкрадені фіксації звукозаписів судових засідань по цивільній справі № 2-5151/09 під головуванням суддів Приморського районного суду м. Одеси Ярош С.В., Терьохіна С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В.;
зобов`язати відповідачів в порядку ст. 31 ЦПК України по цивільних справах, де стороною проходять він, члени його сім`ї і його родичі, а також Державне підприємство «Одеський морський торгівельний порт», спрямувати до Верховного Суду для визначення підсудності у іншу область України на весь той час, доки в Одеських судах не відбудеться відновлення правосуддя та звільнення одеських суддів від мафіозно-корупційного спруту Української «Коза-Ностри».
Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року визначено підсудність цивільної справи за вищевказаним позовом ОСОБА_1 Заводському районному суду м. Миколаєва.
Доводи позовної заяви ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що в Одеських судах спостерігається порушення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що викликало даний позов до судів та суддів. 
Відповідач ОСОБА_3 , прийнявши у липні 2018 року цивільну справу № 2-5151/09 до свого провадження, приховав, що в матеріалах справи відсутні диски звукозапису попередніх судових процесів, які проводилися під головуванням суддів Ярош С.В., Терьохіної С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В. Більш того, він, як заступник голови місцевого суду з цивільних справ повинен та юридично зобов`язаний відповідати за усі аспекти діяльності районного суду у сфері цивільно-правової юрисдикції, а тому повинен нести юридичну відповідальність.
Пізніше з`ясувалося, що знищені не тільки портативні полімерні диски звукозаписів судових засідань з 2007 року по цій справі, а й усі електромагнітні записи на твердих дисках-носіях інформації, навіть в архіві суду, про що відповідач ОСОБА_3 надав письмовий доказ, але не вжив заходів щодо розшуку цих записів.
Приморський районний суд м. Одеси і суддя Науменко А.В. з липня 2018 року й по сьогодні всіляко перешкоджають здійсненню правосуддя в суді першої інстанції. Вони наприкінці 2018 року і на початку 2019 року вчинили завідомо неправдиві повідомлення на адреси Вищої ради правосуддя і Генерального прокурора України, звинувачуючи його у втручанні у «їхнє правосуддя». 
Однак, навесні 2019 року отримали рішення Вищої ради правосуддя про відсутність такого втручання. Вказане правопорушення відповідачів підпадає під дію конституційної гарантії, передбаченої ч. 4 ст. 32 Конституції України. Відповідачі чинять позивачу перешкоди у здійсненні правосуддя не тільки по трудових спорах у цивільних справах № 2-5151/19 і № 522/6699/19, незаконно позбавивши його роботи в Одеському морському порту, а й з посяганням на його другу професійну діяльність адвоката, бо саме як адвокат і працівник Одеського порту з 2017 року на вимогу трудового колективу портовиків і судноремонтників він виступив правовим і процесуальним шляхом на захист ДП «Одеський морський торгівельний порт». 
Таким чином, внаслідок системних правопорушень відповідачів постраждали не тільки права та законні інтереси його та його сім`ї, а також Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» та чесних кадрових працівників морської галузі. Таким підтвердженням є цивільна справа № 523/6283/19 з трудових правовідносин, де він приймає участь як  представник позивача. Проте Одеським апеляційним судом і суддею Дришлюком А.І. вчиняються перешкоди процесуального характеру у цій справі. Суддя Цюра Т.В., приписавши позивачу неіснуючі твердження, яких немає у його заяві від 08 жовтня 2019 року у справі № 523/6283/19 постановила ухвалу про відмову у клопотанні, якого він не заявляв. Більш того, 05 листопада 2019 року суддя Цюра Т.В. видає ще одну ухвалу, в мотивувальній частині якої вдруге приписує абсурдні та неіснуючі твердження. Ці обставини змусили його заявити відвід судді, який в подальшому не було задоволено.
Отже суддя Цюра Т.В., яка залежна від заступника голови суду Дришлюка А.І., змушена була допустити у розгляді справи довготривалу тяганину, розповсюдивши дезінформацію про неіснуючі його клопотання про спосіб апеляційного провадження. Саме відповідач ОСОБА_2 юридично зобов`язаний і відповідальний за цивільно-правову юрисдикцію Одеського апеляційного суду. За таких обставин, він не впевнений, що судочинство у цих справах буде відбуватися об`єктивно, а тому такі справи має розглядати суд на території іншої області України, який має визначити Верховний Суд згідно ст. 31 ЦПК України.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині вимог щодо визнання недостовірною розповсюдженої відповідачами Приморським районним судом, суддею Науменко А.В. документальної інформації спрямованої до Вищої ради правосуддя і Генеральної прокуратури України про нібито його «втручання в правосуддя».
В іншій частині позовних вимог відмовлено у відкритті провадження. 
Постановляючи вказану ухвалу в частині відмови у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався вимогами пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України та виходив з того, що вказана позовна заява не підлягає розгляду в судовому порядку.
Постановою Миколаївського апеляційного суд від 01 грудня 2020 року вищевказану ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у відкритті провадження залишено без змін. 
Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 17 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Мотивуючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини 4 статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя зобов`язаний звернутися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора.
Аналогічний обов`язок передбачений пунктом 9 частини 7 статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Тлумачення вказаних статей свідчить, що у випадку, коли суддя звертається до Вищої ради правосуддя та до Генеральної прокуратури із повідомленням про втручання у його діяльність, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація суддею права, передбаченого статтею 48 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. 
Аналогічне роз`яснення висловлено Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Здійснення суддею цього обов`язку є необхідними в демократичному суспільстві для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Отже, здійснення суддею свого обов`язку, передбаченого Законом України «Про судоустрій і статус суддів» необхідно оцінювати не розповсюдженням недостовірної інформації, а стосовно обов`язку судді повідомляти про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя.
Виходячи зі змісту повідомлення судді Приморського районного суду м. Одеси та суддів Приморського районного суду м. Одеси, інформація, яку позивач просив визнати недостовірною, не викладалася, як фактичні твердження, а перевірялася на її дійсність.
За такого, суд вважав, що відповідачі надіслали повідомлення до Вищої ради правосуддя та до Генеральної прокуратури України, перш за все, з метою перевірки викладених в повідомленні фактів компетентними органами, що, на їх думку, свідчать про втручання в діяльність суддів щодо здійснення правосуддя. І це не свідчить про те, що відповідачі розповсюджували недостовірну інформацію. Надсилання вказаного повідомлення є реалізацією суддями їх обов`язку, передбаченого статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а не поширенням недостовірної інформації.
Зазначення ж у повідомленнях «вручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя» є оціночними судженнями відповідачів, на що вказує вислів: «Вважаю…», «Вважаємо...» і не є фактичним твердженням.
За такого, встановивши, що вищезазначена оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в даному випадку відповідачі реалізовували свій обов`язок, виражали судження, повідомлення до Вищої ради правосуддя та Генеральної прокуратури України не можуть бути визнані втручанням в особисте життя позивача та врахувавши зміст поширеної інформації щодо позивача, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів, що поширена відповідачем інформація є такою, що порушує його немайнові права.
Оцінивши досліджені у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, з точки зору повноти, належності, допустимості та достовірності, з врахуванням усіх обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення є безпідставним і незаконним, таким, що суперечить Конституційним гарантіям, зафіксованим у статтях 8 і частини 4 статті 32 Основного Закону України, а також постановленим в порушення вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року про застосування норм Конституції України при зверненні до суду, як норм прямої дії.
Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не дотримався Конституційних гарантій статей 8 і 32 Основного Закону України, штучно формально поставився до предмету і суті справи, порушив низку норм процесуального права, у тексті оскарженого рішення зовсім недоречно записати посилання на Закони України "Про інформацію", "Про судоустрій і статус суддів" та штучно й безглуздо на статтю 48 Конституції України.
Враховуючи вищевикладене, просив скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2023 року; постановити нове рішення, яким задовольнити пункти 1, 3 і 4 позовних вимог позову від 11 січня 2020 року; задля здійснення правосуддя в апеляційній інстанції м. Миколаєва і задля правового очищення Одеського апеляційного суду від суддівського цинічного свавілля змушений наполягати на підставі п.8 ч. 1 ст. 374 ЦПК України скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року (апеляційне провадження № 22-ц/ 812/1860/20) та направити справу до будь якого іншого місцевого суду, окрім Заводського районного суду м. Миколаєва, для подальшого розгляду по суті нерозглянутих позовних вимог пункту 2 позову від 11.01.2020 року.
Правом на подачу відзиву відповідачі не скористалися.
У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач підтримав апеляційну скаргу та просив про її задоволення.
Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає в повній мірі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 29 грудня 2018 року до Вищої ради правосуддя надійшло повідомлення судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_3 про втручання в його діяльність щодо здійснення правосуддя, в якому зазначено, що після постановлення ухвали у справі 2-5151/09 від 16 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 намагається дискредитувати його як суддю та заступника голови Приморського районного суду м. Одеси, поширює неправдиву інформацію про вчинення суддею дисциплінарного проступку, кримінальних правопорушень, присяги судді, сприяючи своїми діями формуванню негативної думки громадськості про його професійну діяльність. Сукупність поданих ОСОБА_1 заяв про відвід з підстав, які не знайшли свого підтвердження при їх розгляді, звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення суддями до закінчення судового розгляду, на думку судді Науменка А.В. свідчать про схилення судді до самовідводу від участі у розгляді (т. 2 а.с.126).
21 січня 2019 року до Вищої ради правосуддя надійшло повідомлення суддів Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_3 , Кічмаренко С.М., Чернявської Л.М., Єршової Л.С., Шкамерди К.С. про втручання в їх діяльність щодо здійснення правосуддя, в якому зазначають аналогічні обставини. Окрім цього, зазначають, що в січні 2019 року їм стало відомо, що 02 листопада 2018 року ОСОБА_1 до закінчення судового розгляду справи № 2-5151/09 звернувся до прокуратури Одеської області із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення суддями Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочинів, передбачених статтями 255, 357, 364, 366, 375 КК України. Ці звернення судді вважають такими, що мають ознаки впливу на суд (т.1 а.с. 70-73, 125-130).
Про зазначені обставини судді повідомили також Генеральну прокуратуру України та просили вжити заходів.
15 лютого 2019 року за результатами розгляду вищевказаних повідомлень членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_8 складено висновок, відповідно до якого він не вбачає підстав для вжиття Вищою радою правосуддя заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя, зазначених у статті 73 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» (т.1 а.с. 76-78).
28 лютого 2019 року Рішенням Вищої ради правосуддя № 630/0/15-19 затверджено висновки членів Вищої ради правосуддя, з-поміж яких висновок члена вищої ради правосуддя ОСОБА_8 (том 1 а.с. 75).
Вказану у повідомленнях до Вищої ради правосуддя та Генеральному прокурору України інформацію про його втручання у правосуддя позивач вважає недостовірною і просить суд визнати її недостовірною.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
З таким висновком колегія суддів апеляційного суду погоджується.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на спростування завідомо недостовірної інформації належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Відповідно до статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація.
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Таким чином, під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
В Україні діє Вища рада правосуддя, яка є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституціїі законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Відповідно до статті 73 Закону України « Про Вищу раду правосуддя», метою якої є забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя, вказаний орган веде і оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті реєстр повідомлень суддів про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, проводить перевірку таких повідомлень, оприлюднює результати та ухвалює відповідні рішення;вносить до відповідних органів чи посадових осіб подання про виявлення та притягнення до встановленої законом відповідальності осіб, якими вчинено дії або допущено бездіяльність, що порушує гарантії незалежності суддів або підриває авторитет правосуддя;ухвалює та оприлюднює публічні заяви і звернення;
Відповідно до частин 1, 2 статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.
Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.
Відповідно до частини 4 статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя зобов`язаний звернутися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора.
Аналогічний обов`язок передбачений пунктом 9 частини 7 статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Тлумачення вказаних статей свідчить, що у випадку, коли суддя звертається до Вищої ради правосуддя та до Генеральної прокуратури із повідомленням про втручання у його діяльність, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація суддею права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. 
Аналогічне роз`яснення висловлено Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Здійснення суддею цього обов`язку є необхідними в демократичному суспільстві для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Отже, здійснення суддею свого обов`язку, передбаченого Законом України «Про судоустрій і статус суддів» необхідно оцінювати не розповсюдженням недостовірної інформації, а стосується обов`язку судді повідомляти про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя.
Так, позовна заява ОСОБА_1 обгрунтована тим, що наприкінці 2018 року на початку 2019 року суддя Науменко А.В. вчинив завідомо неправдиві повідомлення на адресу вищої ради правосуддя і Генеральної прокуратури України, наклепницько звинуватили його у втрчання у їхнє «правосуддя», однак навесті 2019 року отримали рішення ВРП про відсутність такого втручання від 15 та 26 лютого 2019 року.
Із матеріалів справи вбачається, що 15 лютого 2019 року за результатами перевірки відомостей, викладених у повідомленнях суддів Приморського районного суду м.Одеси та повідомленні судді Приморського районного суду м.Одеси Науменка А.В. від 29 грудня 2018 року членом Вищої ради правосуддя Беляневичем В.Е., встановлено, що відсутні підстави для вжиття Вищою радою правосуддя заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя, мотивуючи тим, що під час розгляду справи ОСОБА_1 діяв в межах наданих ЦПК України процесуальних прав, заявляючи відводи та клопотання, чи подаючи заяву про вчинення кримінального правопорушення у порядку ст.214 КПК України (том 1 а.с.73,78,160).
Отже, направлення індивідуального або колективного письмового звернення-повідомлення до компетентного органу - Вищої ради правосуддя, який розглянув повідомлення судді і надав обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, приймаючи до уваги, що коли суддя звертається до зазначеного органу із повідомленням, в якому міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей компетентний орган перевірив таку інформацію та надав відповідь, що відсутнє втручання у діяльність судді, тобто в ході перевірки інформація, зазначена у повідомленні судді, не знайшла свого фактичного підтвердження, вказана обставина сама по собі не може бути підставою для задоволення даного позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація суддею законного права на звернення-повідомлення, передбаченого частиною 4 статті 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а не поширення завідомо недостовірної інформації.
Виходячи зі змісту повідомлення судді Приморського районного суду м. Одеси та суддів Приморського районного суду м. Одеси, інформація, яку позивач просив визнати недостовірною, не викладалася, як фактичні твердження, а перевірялася на її дійсність.
Проаналізувавши та повторно дослідивши інформацію, наведену у повідомленні до Вищої ради правосуддя стосовно позивача, яку він просив визнати недостовірною, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що вказану інформацію можна кваліфікувати як оціночні судження, з огляду на використання мовних оборотів, застосованих у повідомленні.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до статті 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції установивши, що вищезазначенаоспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в даному випадку відповідачі реалізовували свій обов`язок, виражали судження, повідомлення до Вищої ради правосуддя та Генеральної прокуратури України, які не можуть бути визнані втручанням в особисте життя позивача, дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів, що поширена відповідачем інформація є такою, що порушує його немайнові права.
Наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі аргументи не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду першої інстанції не скасовують.
За змістом частин 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Слід також зазначити,що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Відповідно до частини першої статті 244 ЦПК України, після судових дебатів судвиходить до нарадчої кімнати (спеціально обладнаного для ухвалення судових рішень приміщення) для ухвалення рішення, оголосивши орієнтовний час його проголошення.
Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Судове рішення, що містить вступну та резолютивну частини, має бути підписане всім складом суду і приєднане до справи.
Як вбачається з матеріалів справи, розгляд даної цивільної справи проводився за присутності учасників справи, здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, при цьому видалившись до нарадчої кімнати 12 квітня 2023 року о 11:35:02 суд не повернувся цього дня для проголошення вступної та резолютивної частини рішення, не оголосив орієнтований час проголошення рішення, а проголосив таке лише 17 квітня 2023 року без звукозапису, за відсутності учасників справи, 
Разом з тим, оскільки суд не вправі залишати нарадчу кімнату, так як інакше буде порушена її таємниця, а повинен ухвалити рішення негайно після судового розгляду, чого зроблено не було, суд першої інстанції порушив норми процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, перебуваючи у нарадчій кімнаті тривалий час ( 5 днів) із 12 по 17 квітня 2023 року, та не врахував, що положеннями ЦПК України передбачена можливість відкладення складання повного тексту рішення на строк не більш як на десять днів лише за умови оголошення судом вступної та резолютивної частин рішення.
Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи
Хоча судом першої інстанції і допущено порушення норм процесуального права, проте обставина, на яку посилається скаржник, у контексті вимог цивільного процесуального законодавства, не є самостійною та безумовною підставою для скасування судового рішення. 
Більш того, вказане порушення не призвело до неправильного вирішення справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду з цих підстав.
Відповідно до положень пункту 8 частини1 статт 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанціх за результатми апеляційної скарги має право, у передбачених ЦПК України випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті. Однак, таке повноваження може бути викликано поданням апеляційної скарги одним із учасників справи, якщо суд апеляційної інстанції вирішив справу без його участі. Зважаючи на викладене, відсутні підстави для скасування постанови Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м.Миколаєва від 25 травня 2020 року щодо відмови у відкритті провадження в частині позовних вимог залишено без змін, про що просив апелянт у своїй апеляційній скарзі.
На підставі частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, апеляційна скарга відповідача залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Ж.М. Яворська

Судді                                                                        Т.М. Базовкіна 

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 30 червня 2023 року.