ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року	Львів	Справа № 140/4675/22 пров. № А/857/1070/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Волдінером Ф.А. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказу, податкового повідомлення-рішення,

                                                   в с т а н о в и в :

У липні 2022 року фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДПС №470-п від 02.05.2022 “Про проведення фактичної перевірки СГ ОСОБА_1 ”, визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (далі - ППР) ГУ ДПС №0015940705 від 13.06.2022 про застосування штрафних фінансових санкцій (штрафів) у розмірі 17000,00 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.10.2022 позовні вимоги були задоволені повністю. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ФОП ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що за наслідками проведення перевірки було складено акт перевірки, на підставі якого прийнято ППР №0015940705 від 13.06.2022 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) в розмірі 17000,00 грн з підстав, що визначені п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та ст.17 Закону України “Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячною і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального” №481/95-ВР від 19.12.1995 (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон №481/95). За змістом акту фактичної перевірки було встановлено продаж двох пляшок пива “Гараж”, однієї пляшки коньяку “Наполеон” та сиру “Копійка”, на загальну суму 152,00 грн. Продаж здійснено без видачі касового чека встановленої форми. Також встановлено відсутність ліцензії на право торгівлі алкогольними напоями (коньяк). З наказом на перевірку продавець ознайомлена. Вказує, що порушення вимог цього Закону та “безліцензійна” роздрібна торгівля алкогольними напоями та тютюновими виробами є підставою застосування штрафних санкцій за ці порушення на суму 17000,00 грн.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу та закрити провадження в цій частині позовних вимог, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ГУ ДПС на підставі п.п.80.2.2, 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України було видано наказ №470-п від 24.06.2021 “Про проведення фактичної перевірки СГ ОСОБА_1 ” з метою контролю за дотриманням порядку здійснення розрахункових та касових операцій, оформлення роботодавцем трудових відносин з працівниками (найманими особами), здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального.
На підставі вищевказаного наказу 03.05.2022 було проведено перевірку господарської одиниці магазин-кафе “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , у якому здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 .
За наслідками проведення перевірки ГУ ДПС було складено акт про результати фактичної перевірки з питань дотримання суб`єктами господарювання вимог законодавства України у сфері обігу пального №0014118 від 03.05.2022 (далі - акт перевірки), яким встановлено продаж двох пляшок пива “Гараж”, однієї пляшки коньяку “Наполеон” та сиру “Копійка”, на загальну суму 152,00 грн. Продаж здійснено без видачі касового чека встановленої форми. Також було встановлено відсутність ліцензії на право торгівлі алкогольними напоями (коньяк).
На підставі акту перевірки ГУ ДПС 13.06.2022 було прийняте оспорюване ППР, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 17000,00 грн за порушення вимог статті 15 Закону №481/95.
Вважаючи протиправним оспорювані наказ та ППР, ФОП ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про їх скасування.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав належних доказів, які б підтвердили, що підставою для прийняття оспорюваного наказу слугувала інформація про порушення вимог законодавства, податковий орган не конкретизує суть порушення, відтак вважав, що оспорюване ППР прийняте з порушенням податкового законодавства, а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Проте, колегія суддів вважає, що до висновків про задоволення позовної вимоги в частині визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу, суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Обставини, які підлягають перевірці у ході апеляційного перегляду стосуються порядку призначення та проведення контролюючим органом фактичної перевірки відповідача, оскільки саме з цих підстав суд дійшов висновку про порушення ГУ ДПС процедури призначення та проведення такої і, як наслідок, протиправність ППР, прийнятого за її наслідками.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
За змістом п.п.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичних перевірок, в тому числі підстав їх призначення, врегульовано статтею 80 ПК України, згідно з якою, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) та може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, а також, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій, та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; чи у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального (п.п.80.2.2, 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України).
Відповідно до п.81.1 ст.81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; - копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що посадові особи контролюючого органу мають право проводити фактичні перевірки за наявності підстав для їх проведення, відповідно до наказу та направлення на перевірку, які оформлені відповідно до вимог статті 81 ПК України, зокрема, щодо конкретних (фактичних) підстав призначення перевірки, інформації щодо періоду діяльності, який буде перевірятися, тощо.
З матеріалів справи видно, що відповідно до наказу №470-п від 24.06.2021 “Про проведення фактичної перевірки СГ ОСОБА_1 ”, керуючись п.п.80.2.2, 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, було прийнято рішення про проведення фактичної перевірки на АЗС за адресою : АДРЕСА_1 .
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 21.02.2020 по справі №826/17123/18 судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 по справі №804/1113/16, від 24.05.2019 по справі №826/16221/15, від 03.10.2019 по справі №820/850/16, від 16.10.2019 по справі №820/11291/15, від 22.11.2019 по справі №815/4392/15 тощо у частині того, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе, а також що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної виїзної або фактичної перевірки.
Отже, основним критерієм, покладеним в основу визнання правових актів органу державної влади незаконними з процесуальних підстав, є порушення адміністративних процедур, покликаних забезпечувати платникам податків реалізацію та захист їх прав.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ФОП ОСОБА_1 зазначив, що оспорюваний ним наказ не відповідає вимогам ПК України та порушує його права. 
Так, в оспорюваному наказі відсутні будь-які посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, крім звичайного посилання на норми, які регулюють питання її призначення. Такий не містить посилань на наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів, а також посилань щодо отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівнемірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 по справі №816/228/17 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого неправомірність дій контролюючого органу при призначенні та проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому, підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення та проведення такої перевірки, а лише ті, які вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обгрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Згідно п.п.80.2.2, 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав : у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій, та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, і пального та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
Відповідно до п.п.21.1.1, 21.1.4 п.21.1 ст.21 ПК України, посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.
Досліджуючи наказ, на підставі якого проведено фактичну перевірку позивача, колегією суддів встановлено, що приймаючи такий, контролюючий орган обмежився лише посиланнями на норми ПК України, якими визначено підстави для проведення фактичної перевірки платника податків, однак жодним чином не обґрунтував, що саме зумовило необхідність її проведення, наявність (отримання) якої саме інформації слугувало приводом для цього.
Колегія суддів зазначає, що стаття 80 ПК України передбачає вичерпні підстави для проведення фактичної перевірки. Застосовуючи конкретну правову підставу для призначення такої перевірки, у наказі на перевірку контролюючий орган зобов`язаний не тільки зазначити відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, але й обґрунтувати (пояснити), які саме фактичні підстави (обставини) зумовлюють необхідність проведення фактичної перевірки.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.10.2021 по справі №120/5229/20-а, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в оспорюваному наказі відповідач жодним чином не обґрунтував наявність підстав для перевірки, передбачених п.п.80.2.2, 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, зокрема щодо отримання в установленому порядку інформації про порушення платником податків тих вимог чинного законодавства, що підпадають під предмет фактичної перевірки.
Так, у постанові від 08.04.2021 по справі №640/21528/19 Верховний Суд зазначив, що інформація, на підставі якої прийнято наказ, повинна містити інформацію про хоча і можливі, проте конкретні порушення позивачем законодавства, контроль за яким покладено на податкові органи. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 по справі №820/4894/18, від 11.09.2020 по справі №640/21536/19, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
У наказі ГУ ДПС №470-п від 02.05.2022, який слугував підставою для проведення фактичної перевірки, в результаті якої прийнято оспорюване ППР, не відображено в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності позивача, а лише вказано, що підставою проведення фактичної перевірки зазначено п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України.
Більше того, наказ взагалі не містить обґрунтування жодної з можливих підстав перевірки, визначеної п.п.80.2.2, 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України.
Крім того, в контексті положень п.81.1 ст.81 ПК України, умовою, яка надає право реалізувати контролюючому органу право на проведення фактичної перевірки є наявність у наказі інформації щодо періоду діяльності позивача, який буде перевірятися.
Однак, із встановлених у справі та підтверджених її матеріалами обставин вбачається, що оспорюваний наказ не містить зазначення періоду діяльності позивача, який буде перевірятися.
Відсутність конкретизації періоду господарської діяльності позивача, який буде перевірятися також створює у нього відчуття правової невизначеності при здійсненні контролюючим органом податкового контролю.
Отже, наведені вище обставини дають підстави для висновку, що оспорюваний наказ не відповідає положенням ПК України щодо його змісту.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що видання наказу про проведення податкової перевірки є способом реалізації владних управлінських функцій, недотримання якого спростовує доводи податкового органу щодо його правомірності.
Відповідно до висновку, сформованого Верховним Судом у постанові від 21.02.2020 по справі №826/17123/18, незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді ППР та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень.
При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Отже, наявність порушення при призначенні та/або проведенні перевірки може бути покладено в підстави позову про скасування ППР чи іншого рішення, якщо таке було прийнято за результатами перевірки.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у наказі будь-яких посилань на конкретні підстави призначення фактичної перевірки щодо позивача, крім як на норму, що регулює питання призначення перевірки, у наказі не відображено, в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності магазину-кафе вимогам чинного законодавства, що свідчить про відсутність дійсних, фактичних підстав для його прийняття та необхідності здійснення податкового контролю за діяльністю суб`єкта господарювання у формі фактичної перевірки.
Разом з тим, стосовно позовної вимоги про визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом п.19 ч.1 ст.4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп у справі №3/35-313 зазначено, що “… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію”.
У пункті 5 рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 по справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи “правового акта індивідуальної дії” правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що “правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)” стосуються окремих осіб, “розраховані на персональне (індивідуальне) застосування” і після реалізації вичерпують свою дію.
Отже, у разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права.
Протиправність дій контролюючого органу при призначенні та проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.
При цьому, підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення та проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обгрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Таким чином, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції у частині наявності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу, оскільки такий спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.09.2021 по справі №816/228/17.
Відтак, враховуючи наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, провадження по справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу слід закрити.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 22.09.2020 по справі №520/8836/18 сформував висновок, відповідно до якого ППР, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом (у разі визнання незаконним факту призначення й проведення перевірки), не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваного ППР та наявності підстав для його скасування.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6, 10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 319, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                      п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року по справі №140/4675/22 в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС у Волинській області №470-п від 02 травня 2022 року “Про проведення фактичної перевірки СГ ОСОБА_1 ” скасувати та закрити провадження по справі в цій частині позовних вимог.
У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року по справі №140/4675/22 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук