ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року	Львів	Справа № 380/14394/22 пров. № А/857/2733/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові    апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року  у справі № 380/14394/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України   про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, 

місце ухвалення судового рішення  	м. Львів	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження	
суддя у І інстанції	Кузан Р.І.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена 	
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якому просив стягнути військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 117 809,68 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року  у справі № 380/14394/22 позов задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.05.2019 по 30.11.2019 включно у розмірі 82113 (вісімдесят дві тисячі сто тринадцять) гривні 34 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 821 (вісімсот двадцять одна) грн 13 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що позивачем пропущено  строк звернення до суду установлений ч.1 та ч.5 ст. 122 КАС України та просить урахувати правову позицію відображену у постанові Верховного Суду  від 04.12.2019 року у справі № 815/2681/17. Зазначає, що до спірних правовідносин не може застосовуватися ст. 116 та ст. 117 КЗпП України, оскільки строки розрахунків передбачені спеціальними законами, а зокрема п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року у зв`язку із чим просить урахувати позицію ВС, викладену у постанові від 15.10.2020 року по справі № 240/11439/19 та постанові від 29.04.2021року у справі №240/6583/20. Вказує, що застосована методика розрахунку не відповідає  методиці приведеній ВП ВС у постанові  26.06.2019 року  у справі №761/9584/15-ц.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної  скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду. 
Про розгляд апеляційної  скарги  позивач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було  не проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення у встановлений законодавством строк. 
Також суд урахував, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. 
При визначенні  розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд урахував, що сума  несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення (82134,06 грн) є значно меншою від нарахованого середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (117809,68 грн), а відтак  суд застосував до спірних правовідносин принцип співмірності, розрахувавши істотність частки суми грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку у розмірі 0,697 ( а зокрема: 82134,06 грн грошова компенсації за невиплату індексації грошового забезпечення)/ 117809,68 (середній заробіток за весь час затримки розрахунку). 
З урахуванням істотності судом визначено суму, яка підлягає відшкодуванню позивачу у розмірі  82113,34 грн, а зокрема:  640,27 грн (середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням) х 0,697 х 184 (кількість днів затримки).

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у лавах Національної гвардії України.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 119 від 29.05.2019 підполковника ОСОБА_1 , звільненого відповідно до пп. “б” п. 2 ч. 5      ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”    з військової служби у запас за станом здоров`я, виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 із заявою від 25.09.2021 з приводу нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 29.05.2019.
Відповідач      листом      від 21.01.2020 за № 50/02/32-91 надав відповідь, зміст якої полягає у такому. За 2016 рік індексація грошового забезпечення нарахована та виплачена. У 2017 році така виплата не була передбачена у кошторисі та у штатному розписі військової частини на 2017 рік у зв`язку з відсутністю фінансових ресурсів. Оскільки індекс споживчих цін перевищив поріг індексації у грудні 2018 року, який установлюється у розмірі 103%, індексація нараховувалася та виплачувалася, починаючи з грудня 2018 року і до моменту звільнення - травня 2019 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2021 справі №380/18788/21, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по грудень 2016 року із застосуванням січня 2016 року як базового місяця. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2017 по 28.02.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) та здійснити виплату, з урахуванням виплачених сум. 
На виконання вказаного рішення відповідач 28.09.2022 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 100838,33 грн, що підтверджується копією виписки з коментарем “переказ індексації грошового забезпечення за рішенням ВААС від 29.07.2022 по справі №380/18788/21” та не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву.
Стверджуючи про наявність права на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернулася з цим позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги стосовно пропуску позивачем  строку звернення до суду встановленого ч.1 та ч.5 ст. 122 КАС України, колегією суддів ураховано таке.
За правилами частини першої  статті 116 КЗпП України   (в редакції, яка існувала на момент звернення з адміністративним позовом до суду -17.10.2022року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України  передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені  статтею 116  цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений  частиною першою  цієї статті.
Згідно з частиною першою  статті 233 КЗпП України,  працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга  статті 233 КЗпП України).
Відповідно до частин першої, другої  статті 122 КАС України  (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою  статті 122 КАС України  передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Як обумовлено частиною першою  статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
За змістом частини другої  статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Приписами  статті 233 КЗпП України  встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отож, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу) належних звільненому працівникові сум за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Водночас структура заробітної плати визначена  статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні  статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі №  810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Також, у постанові Верховного Суду від 11  лютого 2021 року у справі №  240/532/20, роз`яснено про  обмеження права особи на звернення до суду з адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом ст. 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22  лютого 2012 року №  4-рп/2012, яким розтлумачено ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/532/20 за схожих фактичних обставин сформував висновок, який полягає у тому, що встановлений у частині першій  статті 233 КЗпП України  тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у  статті 122 КАС України  і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів  КЗпП України  у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої  статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої  статті 233 КЗпП України.
Ухвалюючи згадану постанову, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої  статті 233 КЗпП України  для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої  статті 122 КАС України  у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) та від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).
Отже, спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою  статті 122 КАС України.
Стосовно ж правової позиції  Верховного Суду відображеної у постанові від 04.12.2019 року у справі № 815/2681/17 (на яку посилається позивач у доводах апеляційної скарги), то колегією суддів установлено, що у вказаному судовому рішенні Верховним Судом відображено:
« 33. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
34. Таким чином, як зазначено в згаданому Рішенні Конституційного Суду України, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
45. Аналізуючи наведені обставини справи у зіставленні з правовим регулюванням спірних відносин колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спірні правовідносини пов`язані зі звільненням з публічної служби і повинні вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, то строк звернення до суду з таким позовом становить один місяць…».
Отож приведена позиція Верховного Суду вказує, що строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку на підставі ст. 117 КАС України   становить один місяць, який обраховується з  моменту припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Аналогічна правова позиція щодо порядку та строків застосування ст.117 КЗпП України, викладена у постанові ВС від 07 лютого 2023 року у справі № 480/2878/22, від 29 листопада 2022 року у справі № 200/4481/21, від  26 травня 2022 року у справі № 340/1972/21.
  Судом установлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведений 28 вересня 2022 року, отже місячний строк звернення до суду з цим позовом обраховується саме з цієї дати. 
До суду з адміністративним позовом позивач звернувся 17 жовтня 2022 року, тобто з дотриманням  місячного строку, визначеного частиною п`ятою  статті 122 КАС України.
Колегія суддів  також вважає помилковими доводи відповідача про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України, позаяк питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16.
Окрім цього, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №     821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила таке: «Разом з тим  статтею 116 КЗпП України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат.  
При цьому, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.
Задля забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів колегія суддів також має брати до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі доти підходи до застосування приписів статей  116,  117 КЗпП України. На такому підході до досягнення зазначеної мети наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30     січня 2019 року у справі №     755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції застосувавши до спірних правовідносин положення  статті 117 КЗпП України не допустив порушення  спеціального закону.
Як наслідок, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення.
Відносно ж доводів апеляційної скарги з приводу правової позиції висловленої ВС у постановах від 15.10.2020 року по справі № 240/11439/19 та постанові від 29.04.2021року у справі №240/6583/20, то колегія суддів зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку у відповідності до ст. 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про передчасність такої вимоги, позаяк:
«…системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статтею 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Встановлення останнього є вкрай необхідним для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки день фактичного розрахунку є кінцевою датою нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.
Водночас, підставою для відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог судами попередніх інстанцій було визначено передчасність їх заявлення з огляду на неможливість до проведення з позивачем остаточного розрахунку обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням таких критеріїв, як розумність, справедливість та пропорційність».
Отож, приведені висновки Верховного Суду не свідчать про відступ від правової позиції  відображеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №     821/1083/17, а лише вказують про передчасність такої вимоги у зв`язку неможливістю розрахунку обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до пункту 242 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі № 821/1226/16).
Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. 
Відповідно до наказу в/ч НОМЕР_1 від 29.05.2019 року військову службу позивача припинено 29.05.2019 року.
А тому строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 30 травня 2019 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.
При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.
Відносно ж доводів апеляційної скарги з приводу застосованої позивачем методики розрахунку розміру середнього заробітку, то колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затв.  Постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Відповідно до пункту 7 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року, середньодений розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).
Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.
З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Як наслідок до спірних правовідносин необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100  з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у подібних правовідносинах, в постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.
За приведених положень законодавства колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що  для розрахунку середнього заробітку звільненого військовослужбовця  застосовуються   календарні дні.   
Колегія суддів зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні становить з 30.05.2019 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 28.09.2022 (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) та складає 1217 дня (3 роки 3 місяці 29 днів).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від  1 липня 2022 року, який набув чинності  19.07.2022 року текст  статті 117  викладено в такій редакції:
"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".
З вказаним позовом до суду позивач звернувся  після набрання чинності приведеними положеннями закону, а відтак з урахуванням приведених змін  середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає стягненню, але не більш як за шість місяців, тобто з 30.05.2019 року по 30 листопада 2019 року, що становить 184 календарних дня.
З картки особового рахунку на виплату грошового забезпечення №656 убачається, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у березні 2019 року 19528,50 грн., у квітні 2019 року 19528,50 грн.
Кількість календарних днів служби позивача у березні-квітні 2019 року становила 61 день.
Відтак,  середньоденний заробіток  позивача становить 640,27 грн (39057,00 грн грн/61 календарні дні).
Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період не більш як за шість місяців становитиме  117809,68 грн. Розрахунок: 640,27 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 184 (кількість днів затримки розрахунку).
При цьому суд звертає увагу на те, що при розмірі невчасно виплаченої індексації 82134,06 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 117809,68 грн, що значно перевищує розмір невчасно виплаченої суми вихідної допомоги.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.
Синтаксичний розбір текстуального змісту  статті 117 Кодексу законів про працю України  дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої  статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку.
Згідно довідки долученої до матеріалів справи (а.с.10) позивачу до виплати при звільненні нараховано 262138,23грн.
Отож з урахуванням несвоєчасно виплаченої суми індексацій, загальний розмір належних позивачу при звільнені виплат мав складати 344272,29 грн (262138,23грн + 82134,06 грн індексації), що становить 100%.
Отже відсоток, який складає невиплачена при звільненні сума 82134,06 грн, у співвідношенні до загальної суми становить 23,86% (82134,06 грн х 100 / 344272,29 грн).
Відповідно, відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасно виплачену суму індексації за шість місяців від загальної суми становитиме 28144,73  грн. (117809,68 грн. грн х 23,89%). 
Таким чином, ця сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є співмірною та обґрунтованою з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму та відповідно підлягає виплаті позивачу.
Проте, суд першої інстанції не урахував приведеної  правової позиції Верховного Суду, щодо методики розрахунку  середнього заробітку у зв`язку з чим здійснив помилкове   визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за несвоєчасно виплачену суму індексації) у більшому розмірі.
Досліджуючи питання, яке стосуються розподілу судових витрат понесених у даній справі, колегією суддів установлено, що позивачем понесено судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1178,10 грн. Із заявленої суми позовних вимог про стягнення середнього заробітку у розмірі 117809,68 позивачем присуджено середній заробіток у розмірі  28144,73  грн, що становить 23,89 %. 
З урахуванням положень ст. 139 КАС України, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених вимог на користь позивача, що становить  281,45 грн (1178,10 грн х 23,89%).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі  відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак  апеляційну скаргу слід задовольнити  частково, а рішення суду першої інстанції  скасувати в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1  судового збору  у розмірі 821 (вісімсот двадцять одна) грн 13 коп та середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.05.2019 по 30.11.2019 включно у розмірі 82113 (вісімдесят дві тисячі сто тринадцять) гривні 34 копійок та  ухвалити у вказаній частині постанову про часткове задоволення названих вимог позивача.
У решті рішення суду в частині  присуджених витрат на професійну правничу допомогу скасуванню не підлягає, оскільки визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та  відповідає розміру задоволених вимог на користь позивача. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2023 року  у справі № 380/14394/22 скасувати у частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судового збору у розмірі 821 (вісімсот двадцять одна) грн 13 коп та середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.05.2019 по 30.11.2019 включно у розмірі 82113 (вісімдесят дві тисячі сто тринадцять) гривні 34 копійок.
Ухвалити у вказані частині постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середнє грошове забезпечення час затримки розрахунку при звільненні (за період з 30.05.2019 по 30.11.2019 включно) у розмірі 28144,73  грн (двадцять вісім тисяч сто сорок чотири гривні 73 коп) та судовий збір у розмірі 281 (двісті вісімдесят одна) грн 45 коп.  
У решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос