ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/1206/21  Номер провадження 22-ц/814/967/23	Головуючий у 1-й інстанції Якименко Л.О.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2023 року 	м.Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Триголов В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства 
на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 2021 року, постановлене суддею Якименко Л.О., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, 

в с т а н о в и в:
04.03.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, уточнивши його вимоги заявою від 10.03.2021. В обґрунтування підстав позову зазначає, що із 01.02.2019 працювала головним бухгалтером Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства та наказом від 27.04.2020 №44-К звільнена з посади згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. При звільненні роботодавець не здійснив повного розрахунку із позивачкою, не виплативши їй заробітну плату за січень-квітень 2020 року, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в порядку ст.44 КЗпП України на загальну суму 138 841,51грн.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06.10.2020 (справа №619/3135/20), яке набуло чинності 09.11.2020, стягнуто із Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на її, позивача, користь виплати на загальну суму 260 437,17 грн. 
20.10.2020 та 13.11.2020 у справі №619/3135/20 видано виконавчі документи та пред`явлено їх до примусового виконання до Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобоварському районах у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), провадження за якими розпосато 10.11.2020 та 18.11.2020, а закінчено 04.01.2021, у зв`язку зі сплатою боргу у повному обсязі.
Із підстав тривалого невиконання відповідачем судового рішення згідно ст.117 КЗпП України просить стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2020 по 30.12.2020 (день фактичного розрахунку) у розмірі 77 00621 грн., обрахований відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, із розрахунку: 1 305,19 грн. середньої зарплати х 59 робочих днів затримки розрахунку.
Просить стягнути із відповідача на її користь 10 000,00 грн. моральної шкоди, спричиненої порушенням її конституційного права на працю та його оплату. Врахувавши, що позивачка є матір`ю-одиначкою і її заробітна плата є єдиним джерелом існування та забезпечення сім`ї. Розмір моральної шкоди, заявленої до стягнення, обґрунтований необхідністю докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права в судовому порядку, принижені її честі, гідності та ділової оепутації. 
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21.07.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково.
Стягнуто із Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2020 (дати, після ухвалення судового рішення) по 30.12.2020 (день фактичного розрахунку) в сумі 77 006,21 грн., 2 000,00 грн. моральної шкоди та 908,00 грн. судового збору.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що на дату звільнення із позивачем не був проведений повний розрахунок, який фактично відбувся 30.12.2020 за наслідками примусового виконання судового рішення від 06.10.2020 (справа №619/3135/20). Отже в порядку статті 117 КЗпП України суд визнав наявними підстави для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2020 по 30.12.2020, виходячи із розміру середньої зарплати 1 305,19 грн. х 59 робочих днів затримки розрахунку.
При постановленні рішення в частині стягнення моральної шкоди, районний суд виходив із того, що через порушення підприємством відповідача встановлених законом процедури та строків розрахунку при звільненні позивача, остання зазнала моральних страждань, які підлягають компенсації в розмірі 2 000,00 грн., що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості.
Із рішенням районного суду не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Зазначає, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06.10.2020 у справі №619/3135/20 із відповідача на користь позивача вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Тоді як повторне стягнення середнього заробітку за час затримки виплати коштів, визначених судовим рішенням, не передбачено жодною нормою закону, оскільки дані кошти не є сумами, належними працівнику при звільненні у строки, визначені ст.116 КЗпП України. 
Просить врахувати правову позицію Верховного Суду України у справі №6-3633св08 від 26.11.2008, за змістом якої після ухвалення про стягнення заробітної плати й звернення його до виконання відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України «Про виконавче провадження», дія ст.117 КЗпП України у такому разі застосовуватися не може. Наведене також відповідає позиції Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України», рішення від 04.10.2010, заява №377/02.
Заперечує проти застосування до спірних правовідносин, де відсутній спір про суми, належні до виплати при звільненні, позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №821/1083/17 від 26.02.2020.
Виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає наявними підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, який перевищив суму заборгованості по заробітній платі.
Заперечує підстави стягнення моральної шкоди, як такі, що не ґрунтуються на доказах її спричинення, протиправності дій відповідача та її розміру. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04.10.2021 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21.07.2021; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду згідно ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України без повідомлення учасників справи, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 20.10.2021.
18.10.2021 позивачем подано до Харківського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. 
Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.09.2022 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приймає до уваги наступне.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства від 31.01.2019 №14/к ОСОБА_1 прийнята на посаду головного бухгалтера із 01.02.2019./а.с.10/
       Наказом від 27.04.2020 №44/К ОСОБА_1 звільнено за власним бажання згідно з ч.3 ст.98 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати./а.с.11/
       Згідно довідки Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства від 15.06.2020 №03/1580, середньоденна заробітна ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера за два місяці, що передували звільненню, складала 1305,19 грн. (53512,80 грн./41 дн.)./а.с.12/
       Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06.10.2020 (справа №619/3135/20) стягнуто із Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 33 291,88 грн.
       Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 заборгованість із вихідної допомоги в сумі 80 269,20 грн. 
       Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні в сумі 144 876,09 грн.
       Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 2 000,00 грн. 
       Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. та сплачену суму судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 100,00 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог.
       Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць. В іншій частині позову відмовлено./https://reyestr.court.gov.ua/Review/92104015/
       Відповідачем на користь позивача сплачено борг згідно рішення суду №619/3135/20 у розмірі 68 647,00 грн. та 11 622,20 грн., що підтверджується дублікатами квитанцій Monobank/UniversalBank №2038740856 від 29.12.2020, № 2043158356 від 30.12.2020./а.с.14,15/
Задовольняючи вимоги позову в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, районний суд виходив із того, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, передбачених після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця до відшкодування, передбачений ст.117 КЗпП України. Отже постановлено до стягнення середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2020 по 30.12.2020, виходячи із розміру середньої зарплати 1305,19 грн. х 59 робочих днів затримки розрахунку.
Крім того, виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції визнав за необхідне стягнути із відповідача на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. В іншій частині відмовлено.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
       Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
       Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
       Отже невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.
       Із матеріалів справи убачається, що при звільненні роботодавець не здійснив повного розрахунку із позивачкою, не виплативши їй заробітну плату за січень-квітень 2020 року, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в порядку ст.44 КЗпП України. Указані обставини встановлені рішенням суду від 06.10.2020 у справі №619/3135/20, яким стягнуто із відповідача на користь позивача, у тому числі середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 27.04.2020 по 06.10.2020. 
       У цій справі підстави стягнення обґрунтовані положеннями ст.117 КЗпП України за період із 07.10.2020 по день фактичного виконання судового рішення у справа №619/3135/20 (30.12.2020), що виключає підстави вважати існування подвійного стягнення за одне й те саме порушення трудового законодавства. 
       Доводи апеляційної скарги відповідача, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати із посиланням на практику Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України», колегія суддів відхиляє. Так за змістом указаного рішення компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, а отже, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом, з огляду на таке.
       Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
       Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).
       Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
       Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.
       Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54). Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).
       За таких обставин відсутніми є підстави вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 стосовно поширення статей 116, 117 КЗпП України на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.
       Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
       За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 справі №810/451/17.
       Відтак, колегія суддів вважає, що судом з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи.
       Стосовно доводів апеляційної скарги щодо можливого зменшення розміру стягнення, який перевищує розмір заборгованості, колегія суддів враховує наступне.
       Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
       Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
       Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні(постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
       Із матеріалів справи убачається, що при звільнення позивачу підлягали до виплати заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 33 291,88 грн. та вихідна допомога у розмірі 80 269,20 грн., а всього 113 561,08 грн.
       У цій справі постановлений до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні нарахований за період із 07.10.2020 по 30.12.2020 склав 77 006,21 грн., що не можна вважати таким, що перевищує розмір виплат, обов`язкових при звільненні працівника. Отже відсутніми є підстави для зменшення розміру стягнення. Інших доводів на спростування розрахунку позивача апеляційна скарга не містить. 
Стосовно доводів апеляційної скарги про недоведеність вимог позову про стягнення моральної шкоди, колегія суддів їх відхиляє та приймає до уваги наступне.
Згідно частин першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до пункту 3Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно позиції Верховного Суду, сформованої у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. 
       Із огляду на викладені норми права, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що вимоги позову про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на доказах спричинення такої шкоди та її розміру. Тоді як відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення моральної шкоди. В іншій частині рішення залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368,374, 376 ч.ч.3,4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства – задовольнити частково.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 2021 року– скасувати в частині стягнення моральної шкоди.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення моральної шкоди – відмовити.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18.05.2023.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               В.М. Триголов