Номер провадження: 22-ц/813/2779/23 
Справа № 947/14583/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про встановлення факту проживання однією сім`єю, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В. 26 січня 2022 року у м. Одеса, - 

встановила:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про встановлення факту проживання однією сім`єю (а.с. 1-3).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року, о 20:15 год. ОСОБА_2 , син заявниці ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) в результаті нещасного випадку, що стався на пасажирському катері «Валенсія», який знаходився на відстані 12 миль від берегової лінії на траверсі мису Великий Фонтан м. Одеси, опинився за бортом судна, що привело до загибелі, тіло якого не знайшли. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.11.2020 року по справі 496/2206/19 було оголошено померлим ОСОБА_2 , датою смерті вважається ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Біляївським міжрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було складено актовий запис № 1 щодо реєстрації смерті ОСОБА_2 та видано свідоцтво про смерть на бланку серії НОМЕР_1 від 13.02.2021 року.
ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є матір`ю померлого ОСОБА_2 , вони разом проживала однією сім`єю, а отже позивач має право на отримання страхової компенсації та збитків з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області Одеське міське відділення. У зв`язку зі смертю сина, вона звернулась до відповідача із заявою від 15.03.2021 року про виплату одноразової допомоги на сім`ю. Однак відповідачем було відмовлено у задоволені зазначеної заяви у зв`язку із тим, що позивачка не підтвердила факт проживання однією сім`єю (станом на день настання нещасного випадку) з померлим сином ОСОБА_2 , про що свідчить лист відповідача № 05/879 від 18.03.2021 року.
Загиблий ОСОБА_2 , проживав разом із ОСОБА_1 , починаючи із початку 2009 року і до моменту настання нещасного випадку - ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Вони постійно проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . Але відповідач не вважав надані позивачем документи за підтвердження самого факту проживання однією сім`єю, на підставі чого відмовився сплачувати одноразову допомогу на сім`ю у зв`язку із смертю загиблого чим, на думку позивача, грубо порушив її права.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.09.2021 року матеріали справи направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Приморського районного суд м. Одеси (а.с. 53-55).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2022 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Встановлено факт сумісного проживання однією сім`єю  ОСОБА_1 з її сином - ОСОБА_2 у період із 28.02.2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року, тобто по день смерті останнього. Стягнуто із Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на користь  ОСОБА_1 судові витрати у розмірі судового збору - 908 грн. та у розмірі витрат на правову допомогу - 5500 грн. (а.с. 106-112).
В апеляційній скарзі представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 115-119).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у позивачки та її сина, станом на день смерті останнього, були відсутні законодавчо визначені взаємні права та обов`язки. Крім того, у даному випадку покладання на Управління витрат на правову допомогу не відповідає принципу верховенства права, оскільки справа розглядається про встановлення факту проживання однією сім`єю через відсутність повного пакету документів для розгляду питання про призначення страхових виплат. Також, на думку апелянта, визначений позивачем розмір гонорару адвоката за надану правову допомогу не у повній мірі відповідає критерію розумності їхнього розміру, виходячи з відсутності неправомірних дій з боку Фонду.
Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №708.
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, о 20 год. 15 хв. ОСОБА_2 в результаті нещасного випадку, що стався на пасажирському катері «Валенсія», який знаходився на відстані 12 миль від берегової лінії на траверсі мису Великий Фонтан м. Одеси, опинився за бортом судна, що привело до загибелі, тіло не було знайдено.
Вказані обставини були встановленні рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.11.2020 року по справі 496/2206/19 яким також було оголошено померлим ОСОБА_2 , датою смерті вважається ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.5-6).
Біляївським міжрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було складено актовий запис № 1 щодо реєстрації смерті ОСОБА_2 та видано свідоцтво про смерть на бланку серії НОМЕР_1 від 13.02.2021 року.
Після смерті сина ОСОБА_1 15.03.2021 року звернулась до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області із заявою про виплату одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 ..
Листом від 18.03.2021 року вих.№05/879 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області відмовило у призначенні щомісячних разових виплат та одноразової допомоги особам, які перебували на утриманні ОСОБА_2 , у зв`язку із відсутністю на це підстав. Роз`яснено про необхідність звернення до суду за встановленням факту проживання однією сім`єю (а.с.12).
Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 3 ст. 315 ЦПК України).
Судом першої інстанції вірно зазначено, що встановлення відповідного факту необхідно позивачу для отримання у подальшому соціальних виплат у зв`язку зі смертю сина.
Згідно із ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Рішенням Конституційного суду України в справі № 1-8/99 (за конституційними поданнями Служби безпеки України та інших про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до кола членів сім`ї належать дружина (чоловік), їх діти і батьки, проте членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання і ведення спільного господарства, тобто не лише близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.
Виходячи з аналізу вказаної норми СК, сім`єю є соціальна група, що складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, а також людей, що спільно проживають на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, яка здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.
Таким чином, критерієм союзу двох осіб, як сім`ї є одночасна наявність трьох обставин: 1) спільне проживання; 2) пов`язаність спільним побутом; 3) наявність взаємних прав та обов`язків.
Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю необхідно довести ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту.
Доказами на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю можуть бути: свідоцтво про народження дитини, довідка з місця проживання, листи ділового і особистого характеру, фотографії спільного дозвілля тощо.
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 року у справі № 554/14633/15-ц (провадження № 61-9952св18) та від 21.03.2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18).
Матеріалами справи встановлено та не спростовано відповідачем, що померлий ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований та проживав разом із родиною позивачки (вона, донька, чоловік і померлий син) за адресою:  АДРЕСА_1 .
Свідок ОСОБА_3 у судовому засідання пояснив суду першої інстанції, що був знайомий із померлим ОСОБА_4 , він був його сусідом, мешкав у будинку навпроти (№42). Свідку знайома вся родина позивача більше 10 років. Десь три роки тому ОСОБА_5 загинув, а за життя мешкав із батьками, допомагав їм по господарству (в будівництві). Свідок ніколи не бачив, щоб померлий сварився з родиною, останній завжди допомагав своєму вітчиму та жив із матір`ю (позивачкою) як одна сім`я.
Свідок ОСОБА_6 пояснила, що знайома з позивачкою приблизно 15 років. Свідку відомо, що у позивача є родина: чоловік ОСОБА_7 та двоє дітей (донька ОСОБА_8 та син, що загинув, - ОСОБА_5 ). Вони всі разом мешкали в одному домі по АДРЕСА_1 . Свідок часто бувала у них в гостях ще за життя ОСОБА_5 . Зазначила, що син позивачки як закінчив навчання, допомагав матері, робив ремонт, придбав матрац та нову техніку (комп`ютер). Вони жили як одна родина, пов`язана спільним побутом та бюджетом. У загиблого не було іншої сім`ї.
Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що знайома з родиною позивача давно, оскільки вони купили в 2005 році у її матері будинок та вони почали дружити. Вся родина позивача (чоловік ОСОБА_7 , діти: ОСОБА_8 та ОСОБА_5 ) всі були вхожі до них. Свідок зазначила, що діти позивача росли на її очах. До своєї загибелі ОСОБА_5 завжди допомагав батькам по господарству та вирішенню побутових питань, витрачав кошти на придбання техніки, купляв продукти харчування на всю родину. Іншої родини у нього не було.
Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що факт спільного проживання, ведення спільного побуту та господарства підтверджений показами свідків та не спростовано відповідачем.
На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що заявлені позовні вимоги підлягали задоволенню шляхом встановлення факт сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з її сином ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у період із 28.02.2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року, тобто по день смерті останнього.
Також колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивачка, втративши сина, вимушена була звертатись до суду з метою оголошення його померлим, згодом звернулась до відповідача з метою отримання від держави передбаченої допомоги, яка передбачено ч. 6 ст. 42 закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», проте Фонд з огляду на відсутність відомостей що загиблий мав інше реєстрації або проживання, відсутність іншої сім`ї, безпідставно відмов матері у виплаті одноразової допомоги, чим змусив позивачку знову звертатися до суду та за юридичною допомогою до адвоката задля отримання гарантованої державою допомоги. При цьому судом враховано, що сам факт загибелі сина був і є для позивачки дуже великою моральною травмою, та попри вказане та передбаченої норми закону, відповідач в особі Фонду, посилаючись лише на підзаконний Акт - Постанову правління Фонду соціального страхування «Про затвердження порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат від 19.11.2018 року .№11, за якою на їх погляд необхідна довідка про склад сім`ї померлого, одночасно посилається, що така форма довідки скасована.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що така відмова позивача беззаперечно порушує права позивачки, а позов є обґрунтованим і таким, що підлягав задоволенню.
Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки при зверненні до суду ОСОБА_1 сплачено судовій збір у розмірі 908,00 грн., то останній підлягає стягненню з відповідача (а.с.4).
Що стосується вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, то судом вірно зазначено наступне.
Згідно ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.
Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором.
Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18.
На підтвердження вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 було надано копії договору про надання правової допомоги від 12.05.2021 року, додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 12.05.2021 року (а.с.19), згідно якого вартість послуг склала 5500 грн. (за збір доказів та підготовку позову - 2500 грн.; за представництво інтересів у суді - 3000 грн.), копію квитанції до прибуткового касового ордера від 12.05.2021 року на суму 5500 грн. (а.с.20).
Вказані витрати на правову допомогу не спростовані відповідачем.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати позивача на правничу допомогу знайшли своє підтвердження за розглядом справи, у зв`язку із чим підлягають стягненню з відповідача.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про те, що у даному випадку покладання на Управління витрат на правову допомогу не відповідає принципу верховенства права, оскільки справа розглядається про встановлення факту проживання однією сім`єю через відсутність повного пакету документів для розгляду питання про призначення страхових виплат. Також, на думку апелянта, визначений позивачем розмір гонорару адвоката за надану правову допомогу не у повній мірі відповідає критерію розумності їхнього розміру, виходячи з відсутності неправомірних дій з боку Фонду.
Колегія суддів зазначає, що саме незаконні дії апелянта, які виразилися у безпідставній відмові ОСОБА_1 у виплаті одноразової допомоги після смерті сина, спричинили необхідність звернення останньої до суду за захистом свого права, та до адвоката для отримання правової допомоги. Таким чином, саме відповідачем, дії якого призвели до порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 , мають бути відшкодовані судові витрати, понесені позивачем.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2022 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 02 травня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе