ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/36447/21                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                    Кармазін О.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
21 квітня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді           Костюк Л.О.;                    
суддів:                                 Бужак Н.П., Кобаля М.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Василевської Анжели Анатоліївни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від  08 листопада 2022 року (розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви від 09.05.2022 про уточнення позовних вимог, просить суд: визнання протиправним (незаконним) наказ № 2653/к від 09 листопада 2021 року про відсторонення від роботи Поперечної О.М., стягнути з Міністерства юстиції України середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 78 робочих днів за період з 09 листопада 2021 року до 01 березня 2022 року на користь ОСОБА_1 у сумі 199637,88 грн. (з розрахунку: 2559,46 грн. х 78 днів = 199637,88 гри.).
Позивачка просить також стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн. та стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.
Уточнення позовних вимог пов`язано з тим, що відповідно до наказу вих. № 857/5 від 04.03.2022 Міністерства юстиції України про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства юстиції України від 09 листопада 2021 року № 2653/к, оскаржуваний наказ визнається таким, що  втратив чинність з 01 березня 2022 року. Управлінню забезпечення та документообігу доручено відновити ОСОБА_1 доступ до систем електронного документообігу «АСКОД» та будівель Міністерства юстиції України. За вказаним наказом позивачка поновлена на роботі з 01 березня 2022 року, але у зв`язку з військовими діями виконання трудових функцій зупинено в зв`язку із простоєм, фактично доступ до системи електронного документообігу «АСКОД» не надавався. Таким чином, як зазначила позивачка, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача допустити ОСОБА_1 до виконання трудових обов`язків, втратила актуальність, в зв`язку з чим позивачка заявила про зменшення позовних вимог у вказаній частині.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від  08 листопада 2022  року у задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що на момент відсторонення працювала на посаді головного спеціаліста відділу реєстрації друкованих засобів інформації та інформаційних агентств Управління реєстрації громадських формувань, друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств Департаменту нотаріату та державної реєстрації.
Відповідно до Наказу № 2653/к від 09.11.2021 про відсторонення від роботи позивачку було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, перепустка заблокована, вхід до приміщень відповідача обмежений.
Позивачка зазначає в оскаржуваному наказі вказується: «Відповідно до статті 46 та частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», та  у зв`язку з ухиленням  від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, обов`язковість яких передбачена Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щеплення, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, вирішено, крім іншого: відсторонити від роботи ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу реєстрації друкованих засобів інформації та інформаційних агентств Управління реєстрації громадських формувань, друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств Департаменту нотаріату та державної реєстрації, з 09 листопада 2021 року до усунення причин, що зумовили таке відсторонення, без збереження заробітної плати».
Також зазначає, що підставою видання є: службова записка в.о. Директора Департаменту нотаріату та державної реєстрації В. Хардікова від 08 листопада 2021 року № 1006-19.3.2-21, Акт фіксації ненадання інформації щодо обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARs-CoV-2 передбаченого наказом Міністерства охорони здоров`я України 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».
Між тим, як зазначає позивачка, 06 грудня 2021 відповідач, за заявою позивачки, перевів її на нову посаду головного спеціаліста відділу реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств Управління реєстрації громадських формувань, друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств Департаменту державної реєстрації згідно Наказу № 2898/к про переведення від 06.12.2021. Наказ про переведення Позивач отримала на прохідній адміністративної будівлі Мін`юсту. Перепустка так і була заблокована, до робочого місця за новою посадою Позивач не допущенна, хоча жодного наказу Відповідача про відсторонення Позивача з даної посади нема. На думку позивачки, оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати є незаконним.
Так, як зазначено у позові,  відповідач повідомив позивачку  про «обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» та наступне відсторонення від роботи без збереження заробітної плати в разі ненадання доказів такого щеплення лише в день вручення оскаржуваного наказу - 09.11.2021. А вже  за тиждень, 09 листопада 2021 року, Відповідач відсторонив Позивача від роботи без збереження заробітної плати.
Позивачка, посилаючись на положення ст. 29 Закону України «Про оплату праці», ч. 4 ст. 43 вказаного Закону, вважає, що вимога відповідача щодо обов`язкової вакцинації від COVID-19 позивачки та відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати з підстав, зазначених в оскаржуваному наказі,  є зміною істотних умов державної служби, про яку відповідач мав попередити позивача за 30 днів. Але, відповідач попередив Позивача про зміну умов оплати праці в бік погіршення фактично за 7 днів до відсторонення та позбавлення заробітної плати без пропозиції іншої роботи.
Посилаючись на положення ст. 46 КЗпП, ст. 72 Закону України "Про державну службу" щодо дисциплінарних стягнень та проваджень, позивачка зазначає, що не вчиняла ніяких дисциплінарних проступків, не ухилялася від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці тощо, що могло б бути підставою для відсторонення позивача від роботи.
Стосовно положень ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на які посилається відповідач, то, як зазначено у позові, в ч. 2 вказується, що у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я». Тобто, на думку позивачки, у вищевказаній нормі йдеться про відсторонення від роботи працівників «у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом».
Як вважає позивачка, відповідно до вказаної норми, усуватися (відсторонятися) від роботи можуть особи, які є носіями збудників інфекційних захворювань, а обов`язкові профілактичні щеплення здійснюються в порядку, передбаченому законами України. Позивачка звертає увагу на те, що серед відповідного переліку обов`язкових щеплень відсутнє щеплення проти COVID-19.
Отже, на думку позивачки, вказані в оскаржуваному наказі положення ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних захворювань» не містять підстав для відсторонення від роботи працівника, у якого відсутнє щеплення від COVID-19, оскільки вказане щеплення не визначається жодним законом обов`язковим. З підстав, наведених у позові, позивачка вважає незаконною вимогу роботодавця про надання працівником документів про щеплення проти COVID-19.
Позивачка також зазначає, що 29 жовтня 2021 року, перед складанням Акту представниками відповідача подала заяву щодо заборони збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації, що становить медичну таємницю, де вказала, що не надає своєї згоди на розкриття щодо себе медичної таємниці, а саме інформації про проведені профілактичні щеплення, оскільки жоден закон не зобов`язує розголошувати таку інформацію за місцем роботи; забороняє будь-яку обробку персональних даних щодо стану її здоров`я зокрема інформації про щеплення як медичної процедури».
Але, як зазначає позивачка, не зважаючи на заборону позивача обробляти її персональні дані способом, вказаним в даній заяві, за відсутності належної медичної компетенції своїх представників вказав в Акті, що позивачем не надано «інформацію про отримання цією посадовою особою обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARs-CoV-2; медичного висновку лікаря щодо наявності у цієї посадової особи протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARs-CoV-2».
На думку позивача, відповідач зобов`язаний був забезпечити за свій рахунок позачерговий медичний огляд позивача.
Також, позивачка звертає увагу на порушення, на її думку, порядку відсторонення від роботи, а саме: відповідач відсторонив позивача від роботи з порушенням порядку, встановленого ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст. 17 Закону України «Про охорону праці» та ст. 46 КЗпП.
Позивачка додає, що незаконне відсторонення від роботи з ініціативи відповідача без збереження заробітної плати, незабезпечення позивача іншою роботою, в тому числі, дистанційною роботою чи роботою на дому, призвело до вимушеного прогулу позивача з вини відповідача.
Крім того, звертає увагу на те, що відповідач не дозволяє зайти до адміністративної будівлі Міністерства юстиції України (станом на час подання позову) навіть за наявності негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більше як за 72 години до відвідування адміністративної будівлі відповідача, перепустка позивача є заблокованою з дня відсторонення. На думку позивачки, не надання відповідачем позивачу можливості продовжувати працювати за наявності негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більше як за 72 години до відвідування адміністративної будівлі Міністерства юстиції України, явно дискримінує позивача як працівника та людину.
Відтак, зазначаючи спірне рішення протиправним, позивачка просить його скасувати, задовольнивши позов у повному обсязі, тобто, з урахуванням уточнень.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 3 Конституції України  людина,  її життя  і здоров`я, честь і гідність, недоторканність  і безпека  визнаються в Україні  найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії  визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини  є головним обов`язком  держави.
Відповідно до ч. 4 ст. 43 Конституції України кожен має право, крім іншого,  на належні, безпечні і здорові  умови праці,  що стосується не тільки позивачки, а й співробітників, які її оточують.
Відповідно до положень статті 49 Конституції України кожен має  право, зокрема, на  охорону здоров`я, медичну допомогу, що зумовлює позитивний обов`язок Держави .
Аналізуючи положення статей 3, 43, 45, 49 Конституції України, не можна не визнати  пріоритетність  забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю.
Відповідно,  інтереси однієї особи не можуть домінувати  над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.
З урахуванням наведеного, слід звернути увагу на відомий підхід «права та свободи однієї людини не є безмежними і  закінчуються там, де починаються права та свободи іншої людини», що застосовно і у даному випадку, коли заявленим у позові правам позивачки  кореспондуються права інших осіб, співробітників позивачки, які її оточують, на їх безпечне існування, на захист здоров`я, на безпечні і здорові умови праці осіб, які на службі оточують позивачку.
Такі права людини також завжди кореспондуються з обов`язком держави в їх ефективному захисті, що безпосередньо реалізується іншими громадянами України, які є державними службовцями.
Права людини і громадянина в Україні можуть обмежувати тільки у випадках, прямо передбачених Конституцією і з метою, зокрема,  забезпечення охорони здоров`я,  захисту  прав і свобод інших людей.
У даному випадку індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, інших людей, які провели вакцинацію задля забезпечення загального благополуччя, епідемічної безпеки у суспільстві, зокрема, на державній службі.
Внаслідок встановлення справедливого балансу інтересів досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.
У рішенні від 28 квітня 2021 року (CASE OF VAVШIИKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC) ЄСПЛ підкреслив, що, на загальну думку,  вакцинація  є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава  має намагатися  досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що  обов`язок проходження вакцинації  є відповіддю національних органів влади на нагальну соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації. Суд дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що  були «необхідними  у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення статті 8 Конвенції.
І хоча останнє стосувалося вакцинації дітей від дев`яти хвороб, включаючи дифтерію, коклюш, правець, поліомієліт, гепатит В, кір і краснуху («відомі» хвороби), висновки Суду у вказаній справі застосовні і до даної справи, оскільки стосується оцінки справедливого балансу інтересів, необхідності таких заходів у демократичному суспільстві, тобто висновки у вказаній справі застосовні з точки зору  базових  принципів та підходів ЄСПЛ до питання вакцинації.
У свою чергу, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Соломахін проти України», ЄСПЛ в контексті вакцинації дійшов висновків, втручання у фізичну цілісність заявника  можна вважати виправданим  міркуваннями охорони здоров`я та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.
З урахуванням викладеного, слід зазначити, що у даному питанні  превалює  принцип  важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.
На національному рівні питання проведення обов`язкових профілактичних щеплень врегульоване нормами Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19 листопада 1992 року №2801-ХІІ, Законом України від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі по тексту - Закон №1645-ІІІ), Законом України від 24 лютого 1994 року № 4004-ХІІ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі по тексту - Закон №4004-ХІІ).
Так, відповідно до статті 30 Основ законодавства про охорону здоров`я, щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися  обов`язкові  медичні огляди, профілактичні  щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.
У свою чергу, абзацом 2 статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним  щепленням  також проти  інших  відповідних інфекційних хвороб (інших порівняно з такими хворобами як дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, обов`язковість щеплень проти яких визначена абзацом 1 цієї статті). У разі  відмови  або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники  відсторонюються  від виконання зазначених видів робіт.  Перелік  професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Відповідно до абзаців 2, 3 статті 27 Закону України від 24 лютого 1994 року №4004-ХІІ  обов`язковим  профілактичним  щепленням  для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи; що групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Відповідно до статті 10 Основ законодавства України про охорону здоров`я та статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ Міністерством охорони здоров`я України видано наказ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928), яким визначений такий перелік.
Згідно з цим Переліком, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2, підлягають працівники, зокрема, центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.
На момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до статті 29 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ, на території України було установлено карантин, який діє до теперішнього часу.
Так, статтею 29 цього закону визначено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з урахуванням змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України (далі по тексту - постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236), карантин продовжено до 31 грудня 2022 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 внесені зміни, відповідно до яких текст постанови №1236 доповнено пунктом 41-6, що передбачає  обов`язок  керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: -  відсторонення  від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я (підпункт 2 пункту 416); - взяття до відома, що: на час такого відсторонення  оплата  праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється  шляхом  видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили
Наведене у сукупності свідчить про те, що пунктом 41-6 постанови КМ України № 1236 від 09 грудня 2020 року (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096) встановлено порядок відсторонення від роботи, який визначає умови та підстави відсторонення, час відсторонення та його документальне оформлення певним чином.
Колегія суддів звертає увагу, що постанова Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096  не визнана, у встановленому законодавством порядку, протиправною або нечинною, у зв`язку з чим підлягає обов`язковому виконанню відповідно до статті 117 Конституції України.
Більш того, відповідно до  рішення  Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2022 у справі № 640/27797/21, яка залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.08.2022,  відмовлено у задоволенні позову  про визнання протиправними та нечинними: підпункту 15-1 пункту 3, підпункту 10 пункту 3-5,  пункту 41-6  постанови КМ України № 1236 від 09.12.2020 р.
Суди констатували, що приймаючи оспорювану постанову КМ України діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України
Колегія суддів наголошує, що у даному випадку відсторонення не пов`язано із дисциплінарним порушенням чи провадженням, на правове регулювання щодо чого звертає увагу позивачка, а пов`язано з іншими законодавчими підставами, що вказує на помилковість правових позицій позивачки у наведеному аспекті.
Так, до спірних відносин підлягає застосуванню стаття 46 КЗпП України, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі, в тому числі,  в інших випадках, передбачених законодавством.
Як відомо, термін «законодавство» має широке значення, включає в себе, у тому числі спектр урядових рішень та інших підзаконних актів.
Так, законодавством передбачено, зокрема, статтею 12 Закону України 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096),  відсторонення  від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які  відмовляються або ухиляються  від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень.
Той факт, що позивачка фактично відмовилась (ухилилась) від проведення щеплення не спростовує і позивачка, вважаючи відсутнім такий обов`язок.
При цьому, наголошує, що тимчасове увільнення від виконання службових обов`язків у порядку відсторонення від роботи, в даному випадку, не є звільненням зі служби, а є  особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків.
Більш того, слід наголосити, що зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», внесені постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096, щодо відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень, а також наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» набули чинності з 08 листопада 2021 року.
Таким чином, із зазначеної дати, відповідно до наведених приписів чинного законодавства, у Мін`юсті України підлягали відстороненню від роботи працівники, які, на вказану дату, відмовились або ухилились від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які надали довідку закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до вакцинації (тимчасових або постійних).
Належність позивачки за посадою (напрямком діяльності) до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щеплення, сторонами не спростовано.
Відтак, оскаржуваний позивачкою наказ в частині її відсторонення від виконання службових обов`язків у зв`язку з відмовою (ухиленням) від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, без надання довідки закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до вакцинації (тимчасових або постійних) є правомірним.
Водночас, щодо оплати праці за період відсторонення від роботи, слід зазначити, що за змістом статті 1 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР, статті 50 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» оплата праці здійснюється за виконання роботи, для державних службовців - за виконання посадових обов`язків. Оскільки при відстороненні від роботи державним службовцем посадові обов`язки ним не виконуються, відсутні підстави для виплати заробітної плати за період відсторонення.
Аналогічна правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 820/5784/17 та від 18 листопада 2019 року № 480/4871/18.
Тобто, оскільки при відстороненні від роботи, у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, посадові обов`язки позивачем не виконувались, відсутні підстави для виплати грошового забезпечення за цей період.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
Окремо, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що чинним законодавством на громадян покладаються  обов`язки щодо проведення щеплень.
Зокрема, відповідно до пункту «б» статті 10 Основ законодавства про охорону здоров`я громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити  щеплення.
Положеннями статті 5 Закону України від 24 лютого 1994 року №4004-ХІІ на громадян покладаються  обов`язки брати участь  у проведенні санітарних і протиепідемічних заходів та робити щеплення у передбачених законодавством випадках.
Тобто, крім заявлених у позові прав, позивачка має також  кореспондуючі з цим наведені вище обов`язки, які підлягають виконанню, як державним службовцем.
Щодо  посилання позивачки на порядок відсторонення від роботи, колегія суддів зазначає наступне.
Так, стаття 46 Кодексу законів про працю України та стаття 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ не містять порядку відсторонення від роботи осіб, що відмовляються або уклоняються від щеплення від COVID-19, наразі такий порядок визначений пунктом 41- 6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236.
Положеннями цієї норми визначені умови та підстави відсторонення, час відсторонення, його документальне оформлення певним чином, що у сукупності і складає порядок відсторонення від виконання обов`язків. 
Щодо  положень пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року, колегі суддів зазначає, що підпункт 2 зазначеної правової норми встановлює імперативний  припис керівникам  державних органів забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.
Як вже було зазначено судом, абзацом 2 статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ передбачено, що у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.»
Щодо  посилань позивача на обмеження його конституційного права на працю, колегія суддів зазначає наступне.
Так, у постанові від 18 листопада 2019 року у справі №480/4871/18 Верховний Суд вказує на необґрунтованість доводів скаржника щодо не врахування положення статті 43 Конституції України під час застосування до останнього заходу у вигляді відсторонення від посади. У даному випадку відповідач діяв на підставі вимог чинного законодавства України, забезпечуючи  баланс  між приватним інтересом позивачки та суспільним інтересом щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення.
Що стосується  доводів про зміну істотних умов служби, порядку попередження про їх зміну, слід зазначити, що зміною істотних умов вважаються обставини, перелічені у ч. 3 ст. 43 Закону України «Про державну службу».
Між тим, колегія суддів вважає доводи позивачки помилковими, оскільки за даних обставин взаємовідносин сторін підлягають застосуванню спеціальні норми щодо забезпечення та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, які не пов`язані із обставинами, зазначеними у ч. 3 ст. 43 Закону України «Про державну службу». Запровадження цих заходів вочевидь не свідчить про зміну істотних умов державної служби.
Щодо  доводів позивачки щодо вимоги надання інформації про щеплення, тобто, як зазначає позивача - про стан здоров`я, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до статті 39-1 Основ пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про захист персональних даних» (далі-Закон №2297) забороняється обробка персональних даних […], що стосуються здоров`я, […] біометричних або генетичних даних.
Положення частини першої цієї статті не застосовується, якщо обробка персональних даних: […] необхідна для здійснення прав та виконання обов`язків володільця у сфері трудових правовідносин відповідно до закону із забезпеченням відповідного захисту (п. 2 частини другої статті 7 Закону №2297).
Між тим, оскільки МОЗ України віднесло широкий спектр працівників органів влади до групи ризику, що потребує обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, то  врахування  відповідачем відомостей щодо вакцинації працівників  є реалізацією функцій, передбачених п. 41-6 постанови КМ України №1236 від 09.12.2020 в кореспонденції із ст. 46 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 3. ст. 5 Закону України «Про державну службу», у т.ч. щодо отримання інформації про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19,  здійснюється на підставі  Закону, а зокрема пункту 2 частини другої статті 7 Закону №2297,  для виконання  обов`язків роботодавця у сфері трудових правовідносин, у даному випадку, а тому отриманні інформації про наявність сертифікату щодо щеплення або наявності протипоказань не суперечить зазначеним положенням профільного законодавства.
Більш того, документ в електронній формі, що підтверджує вакцинацію від COVID-19, не містить: факту звернення до лікаря за медичною допомогою, діагнозу, відомостей, які отримано під час медичного обстеження. Таким чином, контроль за перевіркою наявності COVID- сертифіката  не є втручанням  в право іншої особи на таємницю про стан свого здоров`я, не є розголошенням медичної таємниці особою.
Щодо доводів позивачки, які стосуються дискримінаційного ставлення роботодавця, колегі суддів зазначає наступне.
Відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація має місце в ситуації, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Іншими словами, пряма дискримінація полягає у різному ставленні до осіб, що перебувають в аналогічному становищі, і таке різне ставлення зумовлене певною ознакою їх розрізнення та не має розумного виправдання.
Однак, посилаючись на обставини щодо дискримінаційного ставлення роботодавця, позивачка не зазначила жодних фактів та не навела жодних доказів, з яких вбачалося, що при запровадженні та реалізації Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», постанови КМ України №1236 від 09.12.2020 року (із змінами), ст. 46 Кодексу законів про працю України мало місце різне застосування до працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів. Встановлені вимоги поширювались на всіх осіб, яких стосувалися.
Відтак, слід констатувати, що заходи,  вжиті Урядом  щодо вакцинації  та відповідачем  на виконання законодавства, реалізація яких, до того ж, і не супроводжувалась щепленням позивачки,  були чітко передбачені законом і переслідували законну мету захисту здоров`я, зумовлювались  життєвою важливою необхідністю  контролювати поширення інфекційного захворювання,  є такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві»,  втручання, а тому відсутні підстави для висновку про порушення статті 8 Конвенції.
При цьому, позивачка не надала навіть опосередкованих доказів відносно того, що вакцинація представляє хоча б віддалений ризик для її здоров`я та доказів того, що втручання в контексті ст. 8 Конвенції шкодило заявниці до такої міри, що порушувало б баланс інтересів між особистою недоторканністю заявниці та суспільними інтересами охорони здоров`я населення.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що видання спірного наказу  є прямим наслідком вибору самої позивачки  - відмовитися (ухилитися) виконувати законний обов`язок, метою якого є захист здоров`я, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу про відсторонення позивачки від виконання службових обов`язків до усунення причин, що стали підставою для такого відсторонення.
Враховуючи, що позовні вимоги про виплату заробітної плати є похідними від скасування оскаржуваного наказу, суд дійшов висновку, що вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.
Наведені позивачкою доводи не спростовують наведених вище висновків суду та не доводять зворотного. Правова позиція позивачки в обґрунтування позову є помилковою.
Слід додати, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень  не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та, відповідно, про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень  та  у спосіб, що визначені  Конституцією  та  законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод  та  інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Василевської Анжели Анатоліївни - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від  08 листопада 2022 року - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.  

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк          

Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак

          М.І. Кобаль