КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
Справа № 357/8975/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Кошель Б.І. 
  Провадження № 22-ц/824/9028/2023                 Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 травня 2023 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                           Шебуєвої В.А., 
суддів                                   Крижанівської Г.В., Матвієнко Ю.О.,
секретар                                        Шевченко Т.В.,
 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Озерна-Агро», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення шкоди за безпідставне користування земельною ділянкою,-
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Озерна-Агро» (далі - ТОВ «Озерна-Агро»), третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення шкоди за безпідставне користування земельною ділянкою. Зазначив, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3220480500:01:007:0004, загальною площею 5,4990 га, розташованої на території Биковогребельської сільської ради Білоцерківського району Київської області. 14 лютого 2011 року ОСОБА_2 , діючи в його інтересах на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 31 березня 2009 року строком дії до 31 березня 2012 року,   уклала договір оренди зазначеної земельної ділянки з ТОВ «Озерна-Агро» строком на 5 років.  10 березня 2015 року між ОСОБА_2 , яка діяла від його імені, та відповідачем укладена додаткова угода до договору оренди від 14 лютого 2011 року. У 2015 році він повідомляв ОСОБА_2 , що не бажає продовжувати договір оренди з відповідачем. У 2017 році від ОСОБА_2 від дізнався про відсутність у неї документів щодо виплат за оренду паїв і звернувся до ТОВ «Озерна-Агро» із заявою, в якій просив провести звірку бухгалтерської документації щодо нарахування та отримання належних йому коштів за оренду паїв, надати копії цих документів, а також здійснити орендну плату за користування паями. Одночасно він повідомив ТОВ «Озерна-Агро», що не підписував додаткову угоду від 10 березня 2015 року до договору оренди та після проведення всіх розрахунків просив скасувати додаткову угоду. Посилаючись на договір оренди землі від 14 лютого 2011 року та додаткову угоду до договору оренди землі від 10 березня 2015 року, ТОВ «Озерна-Агро»  повідомило, що йому належить виплата орендної плати за користування земельною ділянкою у 2017 році. Тоді ж він отримав копію додаткової угоди від 10 березня 2015 року, яку підписала інша особа. Позивач   ОСОБА_1 стверджує, що про існування додаткової угоди до договору оренди дізнався лише у вересні 2017 року, не отримував і не міг отримувати відповідні виплати за оренду паїв. 16 січня 2018 року за його заявою було внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 4201811103000011 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України. У рамках кримінального провадження було встановлено, що підпис у додатковій угоді від 10 березня 2015 року до договору оренди землі від 14 лютого 2011 року був вчинений не ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 без будь-яких правових підстав. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2020 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України. Посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, ОСОБА_1 просив  стягнути з ТОВ «Озерна-Агро» суму коштів (шкоди) за безпідставне користування земельною ділянкою у розмірі 493 548,74 грн.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що додаткова угода від 10 березня 2015 року до договору оренди землі від 14 лютого 2011 року не була визнана недійсною у судовому порядку, відтак встановлювала правовідносини, що в свою чергу виключає можливість задоволення позову, який позивач обґрунтовує положеннями статті 1212 ЦК України.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову. Посилався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку  судом наданим доказам. Він не підписував додаткову угоду від 10 березня 2015 року до договору оренди від 14 лютого 2011 року, у ОСОБА_2 були відсутні повноваження на її підписання, оскільки строк дії її довіреності закінчився. Відтак, вказана додаткова угода  є неукладеною. ТОВ «Озерна-Агро» було обізнане про природу договору та неодноразово отримувало вимогу про повернення земельної ділянки, що підтверджує бездіяльність відповідача та завдало йому збитків.  
Постановою Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2021 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову. У іншій частині рішення суду залишено без змін.
Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що незважаючи на те, що позивач визначає спірну додаткову угоду як недійсний правочин, враховуючи фактичні обставини справи, вказаний правочин має вважатися неукладеним. Підписану ОСОБА_2 додаткову угоду не можна вважати угодою, вчиненою повіреним поза межами своїх повноважень, оскільки для цього потрібно було б встановити наявність на час укладення правочину належного повіреного, який має відповідні межі своїх повноважень, однак при укладенні правочину вийшов за них. На час підписання додаткової угоди від 10 березня 2015 року будь-які повноваження ОСОБА_2 як повіреного позивача були відсутні у зв`язку з припиненням дії довіреності після 31 березня 2012 року.  Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач без належної на це правової підстави утримував його земельну ділянку, вирощував на ній сільськогосподарські культури, відтак отримував дохід, що позивач вважав безпідставним і вимагав стягнути саме цей дохід на свою користь. Однак у порушення вимог статті 12 ЦПК України позивач не надав  суду доказів на підтвердження того, що відповідач взагалі використовував земельну ділянку для вирощування сільськогосподарських культур у спірний період, а також з приводу того, який фактично дохід було отримав від цього відповідач. При цьому фактичне використання спірної земельної ділянки для вирощування сільськогосподарських культур ґрунтується лише на припущеннях позивача і не підтверджено належними доказами. 
 Постановою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.
Представник ТОВ «Озерна-Агро»  просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
В судове засідання  третя особа ОСОБА_2 не з`явилася, повідомлена про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у її відсутність.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково  з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ №682196, виданого 08 вересня 2009 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3220480500:01:007:0004, загальною площею 5,4990 га, що розташована на території Биковогребельської сільської ради Білоцерківського району Київської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,.
14 лютого 2011 року між ОСОБА_1 (за підписом його сестри - ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності з повноваженнями до 31 березня 2012 року) та ТОВ «Озерна-Агро» укладений договір оренди землі на земельну ділянку з кадастровим номером 3220480500:01:007:0004, загальною площею 5,4990 га, яка розміщена на території Биковогребельської сільської ради Білоцерківського району Київської області, строком на 5 років, тобто до 14 лютого 2016 року. Договір оренди 23 лютого 2011 року зареєстровано управлінням Держкомзему у Білоцерківському районі зареєстрований у Державному реєстрі земель за №322048054000111.
З змісту додаткової угоди від 10 березня 2015 року до договору оренди земельної  ділянки, яка укладена між ОСОБА_1 та ТОВ «Озерна-Агро» убачається, що сторони домовились пункт 8 договору викласти у такій редакції: «договір укладено на термін до 01 травня 2022 року з урахуванням ротації культур» та пункт 9 договору викласти у такій редакції: «річна орендна плата за користування земельної ділянкою встановлюється у розмірі 4,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у пункті 5 даного договору і складає 3 905,28 грн за один рік оренди».
23 листопада 2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Попова Л. О. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 26396192, яким зареєструвала право користування (оренди) земельною ділянкою з кадастровим номером: 3220480500:01:007:0004 строком до 01 травня 2022 року за ТОВ «Озерна-Агро».
25 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Озерна-Агро» із заявою, в якій просив провести звірку бухгалтерської документації щодо нарахування та отримання належних йому коштів за оренду паїв відповідно до умов додаткової угоди від 10 березня 2015 року, надати копії цих документів, а також здійснити орендну плату за користування паями. Одночасно позивач повідомив відповідача, що не підписував додаткову угоду від 10 березня 2015 року та після проведення всіх розрахунків просив скасувати додаткову угоду за згодою сторін до кінця 2017 року.
23 червня 2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/4241/20 (провадження № 1кп/3571222/20), яка набрала законної сили 30 червня 2020 року, задоволено клопотання прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури про закриття кримінального провадження № 42018111030000011, внесеного до ЄРДР 16 січня 2018 року за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України,  та звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України.
Прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ініціював звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_2 , підозрюваної у вчиненні злочину передбаченого частиною першою статті 358 КК України у кримінальному провадженні № 42018111030000011 внесеному до ЄРДР 16 січня 2018 року, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності передбачених статтею 49 КК України.  ОСОБА_2 підозрювалась у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, тобто підроблення у додатковій угоді до договору оренди землі від 10 березня 2014 року, укладеної з ТОВ «Озерна-Агро»   підпису в реквізитах сторін «Орендодавець» за ОСОБА_1 , чим надала йому статус офіційного документа.  У підготовчому судовому засіданні від 23 червня 2020 року підозрювана ОСОБА_2 , якій роз`яснено суть підозри, підстави звільнення від кримінальної відповідальності та право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, проти задоволення клопотання прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області не заперечувала.
12 серпня 2020 року ОСОБА_1 звертався до ТОВ «Озерна-Агро» із заявою про повернення йому земельної ділянки, оскільки незаконність користування доведена у кримінальному провадженні № 420181811103000011, у рамках якого ОСОБА_2 визнала свою вину щодо підробки додаткової угоди від 10 березня 2015 року до договору оренди землі від 14 лютого 2011 року, а 23 червня 2020 року ухвалою суду задоволено клопотання прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за закінченням строків для притягнення до кримінальної відповідальності.
20 серпня 2020 року генеральний директор ТОВ «Озерна-Агро» Вільд Бертольд Карл Алоіса надав відповідь на заяву ОСОБА_1 , в якій зазначив, що пропозиція про повернення земельної ділянки є передчасною та не відповідає положенням вказаного договору оренди та додаткової угоди.
Порушуючи питання про  стягнення з ТОВ «Озерна-Агро»  шкоди за безпідставне користування земельною ділянкою в сумі 493548, 74 грн., позивач ОСОБА_1 долучив розрахунок, здійснений на підставі показників Головного управління статистики у Київській області  про середню врожайність та середню ціну сільськогосподарських (зернобобових) культур на сільськогосподарських підприємствах Білоцерківського району Київської області (лист від 19 серпня 2020 року № 09-48).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що  додаткова угода від 10 березня 2015 року до договору оренди землі від 14 лютого 2011 року не була визнана недійсною у судовому порядку, що в свою чергу виключає можливість задоволення позову, який позивач обґрунтовує положеннями статті 1212 ЦК України.
Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
У випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі.
За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);дата укладення та строк дії договору оренди;орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
Отже, у разі якщо сторони договору не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233       ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).
Встановивши, що ОСОБА_1 не укладав додаткову угоду ані особисто, ані через представника,  така угода є неукладеною і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З таким висновком погодився і Верховний Суд в даній справі.
Хоча суд першої інстанції помилився у визначенні підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення Глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Згідно  ст.1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження   № 14-32цс19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21)).
Предметом регулювання Глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18)).
У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Предметом позову ОСОБА_1 є стягнення з ТОВ «Озерна-Агро» неодержаного доходу за безпідставне користування земельною ділянкою, належної йому на праві власності, за період з 2016 року по 2019 рік,  у розмірі 493 548,74 грн.
На доведення законності заявлених вимог, ОСОБА_1 надав розрахунок суми шкоди, завданої йому відповідачем ТОВ «Озерна-Агро», яка обрахована відповідно до відомостей, отриманих від Головного управління статистики у Київській області щодо середньої врожайності та середньої ціни сільськогосподарських (зернобобових) культур на сільськогосподарських підприємствах Білоцерківського району Київської області за період 2016-2019 років (а. с. 36-37).
Разом з тим, відомості Головного управління статистики у Київській області щодо середньої врожайності та середньої ціни сільськогосподарських (зернобобових) культур на сільськогосподарських підприємствах Білоцерківського району Київської області за період 2016-2019 років не можуть бути підставою для визначення розміру шкоди або неотриманого доходу внаслідок користування земельною ділянкою без належних правових підстав, адже такі відомості можуть бути підставою лише для визначення   теоретично можливої суми шкоди або  можливого доходу за умови вчинення всіх дій для отримання такого доходу, що є нічим іншим як припущенням. 
Однією із умов для відшкодування шкоди або суми неотриманого доходу є реальність такої шкоди або  неотриманого доходу.
Як вбачається з матеріалів справи, 23 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції звертався з клопотанням про витребування від відповідача відомостей про врожайність, затратність виробництва, оранки землі, посівних культур, обґрунтовуючи його тим, що відповідач не надав такої інформації на адвокатські запити.
Скасовуючи в даній справі попередню постанову Київського апеляційного суду з підстав передчасності висновків апеляційного суду про недоведеність позивачем розміру шкоди, Верховний Суд у постановівід 05 квітня 2023 року зазначив, що суд першої інстанції не навів мотивів відмови в задоволенні вказаного клопотання, чим не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.
Після повернення справи на розгляд до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник вважали, що підстави для витребування у відповідача відомостей про врожайність, затратність виробництва, оранки землі, посівних культур відсутні, зважаючи на змагальність цивільного судочинства. На думку апелянта суд можерозглянути справу на підставі наявних у матеріалах справи доказів, а саме відповідач має доводити свої заперечення та надавати  докази з огляду на визначений позивачем розмір відшкодування. 
Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Цивільним законодавством визначено презумпцію вини завдавача шкоди. Разом з тим, обов`язок доведення всіх інших складових, необхідних для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди, таких, як наявність шкоди, причинного зв`язку між завданою шкодою та діями відповідача та її розмір, покладається саме на позивача, оскільки саме позивач має зазначити в чому саме полягає завдана йому шкода та який її розмір, надавши на підтвердження своїх вимог відповідні докази.
В свою чергу ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому шкоди у вигляді неотриманого ним доходу та її розміру. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що він вжив заходів щодо отримання доходу внаслідок самостійного оброблення земельної ділянки та вирощування на ній певних культур, проте, у зв`язку із зайняттям земельної ділянки ТОВ «Озерна-Агро», він не зміг отримати відповідний дохід. ОСОБА_1 не зазначив що саме він планував вирощувати на земельній ділянці, мав насіння та садивний матеріал,  які дії вчиняв щодо своєї земельної ділянки, а також яким чином відповідач перешкоджав йому обробити свою земельну ділянку.
При цьому колегія суддів враховує, що строк договору оренди закінчився 14 лютого 2016 року. Із зверненням до керівника ТОВ «Озерна-Агро» ОСОБА_1 звернувся лише 25 вересня 2017 року.
У зверненні до керівника ТОВ «Озерна-Агро» від 25 вересня 2017 року ОСОБА_1 просив провести звірку бухгалтерської документації щодо нарахування та отримання належних йому коштів за оренду паїв, а також здійснити орендну плату за користування паями по грудень 2017 року та   скасувати додаткову угоду за згодою сторін до кінця 2017 року. У цьому зверненні ОСОБА_1 не посилався на те, що ТОВ «Озерна-Агро» чинить йому перешкоди, внаслідок чого він не може самостійно використовувати та обробляти земельну ділянку.
Вимогу про повернення земельної ділянки ОСОБА_1 направив ТОВ «Озерна-Агро» лише 14 серпня 2020 року, в якій і зазначив про встановлення факту підробки додаткової угоди до договору оренди землі від 10 березня 2015 року. У даній вимозі  ОСОБА_1 також не посилався на чинення йому відповідних перешкод.
Позовних вимог про стягнення з ТОВ «Озерна-Агро» плати за весь період позадоговірного користування земельною ділянкою  позивач ОСОБА_1 не заявляв.  
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відтак, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Озерна-Агро», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення шкоди за безпідставне користування земельною ділянкою, з інших підстав.
Враховуючи викладене,  рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до ТОВ «Озерна-Агро», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення шкоди за безпідставне користування земельною ділянкою, з інших підстав.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити в позові  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Озерна-Агро», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення шкоди за безпідставне користування земельною ділянкою.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 31 травня  2023 року. 

Суддя-доповідач                                                     Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                            Крижанівська Г.В.
 
                                                                               Матвієнко Ю.О.