ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4055/23 Справа № 185/10198/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М.М. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       11 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.
суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, 
-за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року, -
ВСТАНОВИВ:
       ІСТОРІЯ СПРАВИ 
22 листопада 2022 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.
Позов мотивовано тим, що 09 грудня 2019 року ОСОБА_2 взяв у позивача в борг грошову суму у розмірі 15206,00 грн для власних потреб і зобов`язався повернути борг у термін до 23 грудня 2019 року, про що написав власноручно розписку. На забезпечення виконання вказаного договору між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким останній поручається за виконання основного зобов`язання ОСОБА_2 . У свою чергу ОСОБА_2 не повернув взяту у борг грошову суму у визначений термін, тому позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 130771,60 грн, з яких: 15206,00 грн - заборгованість по позиці, 115565,60 грн - заборгованість за відсотками, а також судові витрати по справі.
       КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики від 09 грудня 2019 року у розмірі 15 156 грн. Стягнуто з солідарно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики від 09 грудня 2019 року у розмірі 50 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У іншій частині позову відмовлено.
       КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
У березні 2023 року, не погодившись із вказаним рішенням, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду в частині невизнання процентів від суми простроченої заборгованості, які нараховуються до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем та визначених сторонами у договорі позики грошей від 09.12.2019 року, не відповідає нормам матеріального та процесуального права.
АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Від інших учасників справи письмових заперечень на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.
       ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову  складає 130 771, 60 гривень, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 грудня 2019 року позивач надав у борг, а ОСОБА_2 отримав у користування кошти у розмірі 15206,00 грн для власних потреб і зобов`язався повернути борг у термін до 23 грудня 2019 року, про що написав власноручно розписку. Вказане підтверджується копією вказаної розписки про отримання коштів та договору позики.
Відповідно копії договору поруки від 09.12.2019 року між позивачем та ОСОБА_3 на забезпечення виконання вказаного договору позики було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_3 поручився за виконання основного зобов`язання ОСОБА_2 у розмірі п`ятдесят гривень.
Оскільки, згідно копії розписки позичальника кінцевою датою повернення боргу є 23 грудня 2019 року і станом на день звернення позивача до суду борг не повернуто, як видно зі змісту позовної заяви, а будь-яких доказів протилежного не отримано, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів боргу за договором позики у розмірі 15206,00 грн підлягають частковому задоволенню, а саме з ОСОБА_2 підлягає стягненню сума позики у розмірі 15156,00 грн, а з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно - у розмірі 50 грн.
У свою чергу, при вирішенні питання щодо стягнення суми заборгованості по відсоткам за користування вказаною позикою у розмірі 115565,00 грн суд першої інстанції дійшов висновку, що після настання строку повернення позики позивач мав право на стягнення солідарно з відповідачів тільки сум, передбачених положенням ч.2 ст.625 ЦК України, проте, як слідує зі змісту позовної заяви, вказаних вимог з боку позивача не заявлялося. 
Пунктом 4.2 передбачено нарахування процентів, проте, зазначені проценти не визначені як неустойка, а тому не підлягають стягненню, оскільки нараховані за період після закінчення строку дії договору. 
У зв`язку із зазначеним, посилаючись на норми чинного законодавства, правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги частково, а саме стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по позиці у розмірі 15156,00 грн, а з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно - у розмірі 50 грн, а в іншій частині відмовити за безпідставністю.
З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до  статті 625 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що після настання строку повернення позики позивач мав право на стягнення солідарно з відповідачів тільки сум, передбачених положеннями ч.2 ст.625 ЦК України. Разом з тим, суд також вірно встановив, що позивачем зазначені вимоги не заявлялися, і обґрунтовано не вийшов за межі позовних вимог. 
Судом було правильно зазначено, що передбачені п.4.2 Договору позики грошей проценти не визначені як неустойка, а тому не підлягають стягненню, оскільки нараховані за період після закінчення строку дії договору. Таким чином, суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та обґрунтовано відмовив у стягненні заборгованості за відсотками.
Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно зі  ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При ухваленні оскаржуваного заочного рішення судом першої інстанції дотримані вищенаведені норми.
Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, вірно встановлені правовідносини та суд дійшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
       Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
       Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
       Таким чином, заочне рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права. 
       Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.
        Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

       Судді: