КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 758/9128/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5934/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Головчак М.М.  
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
20 квітня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
                  секретар -  Ольшевський П.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київтеплоенерго» про зобов`язання здійснити перерахунок вартості комунальної послуги з постачання гарячої води, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року, 
 
встановив:
у жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідача здійснити перерахунок вартості комунальної послуги з централізованого постачання гарячої води до квартири АДРЕСА_1 з період з травня 2018 року по червень 2021 року, посилаючись на те, що нарахування здійснювались на дві особи, тоді як фактично у квартирі проживає лише він.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року у задоволенні позову було відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Ральчук Н.В. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача - Ральчук Н.В. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись  до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2000. Попередній власник квартири - ОСОБА_3   з 25.06.2000 в кватирі не проживає, однак залишається перебувати на реєстраційному обліку. В липні 2021 року  ОСОБА_3   був знятий з реєстраційного обліку. Оскільки квартира не була обладнана засобами обліку водопостачання,  нарахування за послугу з централізованого постачання гарячої води проводились з травня 2018 року по червень 2021 року  на двох осіб, в зв`язку з чим утворилась заборгованість за постачання гарячої води в сумі 15 232 грн. 64 коп. КП «Київтеплоенерго»  частково перерахував заборгованість за гарячу воду на суму 2 451 грн. 63 коп., однак іншу частину заборгованості не перераховував.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року в задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем на підтвердження фактичного не проживання ОСОБА_4 у вказаній квартирі з 25 червня 2000 року, складений мешканцями сусідніх квартир не може бути взятий судом до уваги як належний та допустимий доказ не проживання ОСОБА_4 за вищевказаною адресою, як того вимагає п. 29, п. 32 Правил надання послуг з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005. Інших офіційних документів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_4 за вказаною адресою суду не надано.
Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630.
Як було правильно встановлено судом першої інстанції позивач купив квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом 21 Київської державної нотаріальної контори Соловйовою Г.Л., реєстр № 2-1855.
28 липня 2021 року за зверненням позивача до Відділу з питань реєстрації місця поживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА ОСОБА_4 було знято з реєстрації місця проживання колишнього власника квартири.
21 грудня 2021 року позивач звернувся до КК «Центр комунального сервісу» із заявою про здійснення перерахунку комунальних послуг за гарячу воду з 25 червня 2000 року по день звернення, оскільки в квартирі відсутні лічильники обліку та комунальні послуги нараховувались на ОСОБА_4 , який фактично не проживає в квартирі. До заяви позивач надав акт фактичного проживання, який був складений мешканцями сусідніх з позивачем квартир.
Відповідач відмовив у здійсненні такого перерахунку за період з 01.05.2018 по 01.07.2021,  посилаючись на положення Правил надання послуг з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630. За період з 01.03.2017 по 01.05.2018 відповідач не здійснював надання таких послуг. 
В ч. 1  статті 13 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV) (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) закріплено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
За положеннями  пункту 1 ч. 1  статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
В  п. 6 ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону передбачено, що  споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно п. 29 Правил надання послуг з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що посвідчує його (їх) відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання.
В пункті 32 Правил передбачено обов`язок виконавця зменшувати розмір плати за послуги у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).
Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, висновку суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.
Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладається обов`язок утримання майна. 
Згідно ст. 162 ЖК України за користування жилим приміщенням, що належить громадянину на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. 
В ч. 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В ч. 2  статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За положеннями  статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003,  зроблено висновок, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.
Відповідно до положень  ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності,  суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по їх доказуванню.
Згідно з чч. 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У ч. 4  статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, суд першої інстанції правильно визначив, що відповідач не порушував прав та законних інтересів позивача.
Додана позивачем до апеляційної скарги Довідка, видана ОСОБА_4 про те, що він проживає з 2000 року за адресою: АДРЕСА_2 , не спростовує висновку суду першої інстанції та не може бути підставою для  задоволення позовних вимог, оскільки з такою довідкою позивач мав звертатись до відповідача. 
Також є безпідставним посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення Правил надання послуг з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, та втратили чинність на підставі постанови КМ України №85 від 02.02.2022.
Безпідставним є і посилання апелянта на положення ст. 7 та 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки в цих статтях передбачено право споживача на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості.
Нарахування оплати за надану послугу відповідно до кількості осіб, які проживають в жилому приміщенні здійснювалось відповідачем за  відсутності індивідуального засобу обліку гарячої води.  
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»  (заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено  докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми  матеріального права при дотриманні норм процесуального права,  доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 01 травня 2023 року.
 
Головуючий
 
Судді