ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3972/23 Справа № 205/2189/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, – 

ВСТАНОВИЛА:

       У березні 2021 року АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 12 листопада 2016 року ОСОБА_1 , підписанням анкети-заяви, приєдналася до умов та правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк».
       На підставі вказаної анкети-заяви ОСОБА_1 було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів у розмірі 46,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
       Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у А-Банку разом з умовами та правилами і тарифами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms складають між нею та Банком кредитний договір (далі – Договір). Також відповідно до умов та правил клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт.
       Банк свої зобов`язання за Договором виконав, надав відповідачу кредит. Відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Таким чином, відповідач зобов`язання за Договором не виконала.
       У зв`язку із зазначеними порушеннями умов Договору виникла заборгованість, яка станом на 18 грудня 2020 року складала 19 459,76 грн, з яких: 13 590,26 грн – заборгованість за кредитом, 5 869,50 грн – заборгованість по відсоткам, 0,00 грн – штраф.
       На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 459,76 грн та судові витрати по справі.
       Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 жовтня 2022 року позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 – задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором від 12 листопада 2016 року станом на 18 грудня 2020 року в розмірі 13 590,26 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 13 590,26 грн. У задоволенні позову в іншій частині – відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» судовий збір у розмірі 1 585,32 грн.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
       Позивач, відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Згідно з ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, тому справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що 12 листопада 2016 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в А-Банку (а.с.7 зворотній бік).
       Відповідно до вказаної анкети-заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами обслуговування та кредитування, розміщеними в рекламному буклеті, складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, з яким вона ознайомлена та згодна, а також примірник якого відповідач отримала шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту www.a-bank.com.ua.
       Підписавши анкету-заяву відповідач зобов`язалася виконувати умови та правила надання банківських послуг.
       Згідно виписки за карткою ОСОБА_1 (а.с.53-59), відповідач активно користувалася кредитними коштами, а також частково погашала заборгованість.
       В порушення умов вищевказаного Договору, відповідач допустила прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого в неї виникла заборгованість, яка станом на 18 грудня 2020 року складає 19 459,76 грн, з яких: 13 590,26 грн – заборгованість за кредитом, 5 869,50 грн – заборгованість по відсоткам, 0,00 грн – штраф (а.с.5-7).
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем, підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначеними у кредитному договорі, а тому дійшов висновку, що позов в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 13 590,26 грн ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. При цьому, в частині вирішення позовних вимог Банку щодо стягнення з відповідача відсотків, районний суд дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню через недоведеність.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
       Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.
       Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
       Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
       Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
       Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, а отже доводи скаржника про те, що надані з боку позивача документи не відповідають по змісту і формі первинним бухгалтерським документам, не заслуговують на увагу.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що усі вищезазначені документи, окрвм анкети-заяви, підписані лише представником позивача у суді та не містять підписів будь-яких уповноважених осіб банку, їх посад та ініціалів. При цьому, апелянт заперечує сам факт укладання даного кредитного договору із позивачем. Крім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог Банку, оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача на відкриття рахунку та витяг із книги реєстрації відкритих рахунків.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
       Так, матеріалами справи встановлено, що кредитна картка відповідача була видана 12 листопада 2016 року.
       Згідно довідки банку за лімітами (а.с.60), за кредитним договором б/н від 12 листопада 2016 року встановлювався кредитний ліміт, який станом у липні 2018 року максимально сягав 14 000 грн.
       Окрім того, як встановлено районним судом з виписки по рахунку ОСОБА_1 , відповідач активно користувалася кредитними коштами (отримувала готівку у банкоматі, розраховувалася в магазинах тощо та частково здійснювала повернення коштів банку), внаслідок чого і виникла заборгованість за тілом кредиту, яку ОСОБА_1 отримала і не повернула Банку.
       Відповідно до розрахунку Банку, сума заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 13 590,26 грн (а.с.5-7).
        ОСОБА_1 не було подано до суду будь-яких доказів, які б спростовували факт отримання нею кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, факту користування кредитними коштами, а також відсутності у неї заборгованості за кредитним договором б/н від 12 листопада 2016 року, який є предметом розгляду у вказаній справі. 
       Враховуючи вищевказане, колегія суддів відхиляє доводи скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем не доведено належними доказами, що вона дійсно отримала кредит у вигляді кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом та не доведено наявність кредитної заборгованості. Також, вказані доводи спростовуються доказами наявними в матеріалах даної справи.
       Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що місцевим судом було вжито всі процесуальні заходи в межах ЦПК України на встановлення обставин наявності або відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованості, зокрема, ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2022 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу. Разом з тим, 30 червня 2022 року з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз цивільна справа була повернута у зв`язку з несплатою вартості експертизи ОСОБА_1 та не надання вільних зразків її підпису.
       Таким чином, сторона відповідача, реалізуючи своє право на доказування, не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.
       Отже, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Акцент-Банк» не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
       За наведених обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ «Акцент-Банк» та стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 13 590,26 грн, оскільки відповідач зобов`язана повернути позивачу фактично отриману суму кредитних коштів.
       Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам, нарахованими банком у розмірі 5 869,50 грн, з огляду на наступне.
       У справі, яка переглядається, Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість по відсоткам у розмірі 5 869,50 грн.
       Проте, як вбачається з матеріалів справи, в анкеті-заяві відсутня інформація про погодження сторонами базової процентної ставки за користування кредитними коштами та умов щодо визначення відповідальності у вигляді пені.
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», тарифи користування кредитною карткою «Унівеpсальна», як невід`ємні частини Договору.
       Витягом з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», який надано позивачем на підтвердження позовних вимог, встановлено тарифи користування кредитною карткою «Унівеpсальна», відповідно до яких визначено базову процентну ставку на залишок заборгованості в місяць після закінчення пільгового періоду в 55 днів.
       При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», тарифи користування кредитною карткою «Унівеpсальна» розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
       Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
       Також, колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк» неодноразово змінювалися самим АТ «Акцент-Банк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
       За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов, який містить тарифи користування кредитною карткою «Унівеpсальна» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
       З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», які надав Банк, відповідач ОСОБА_1 розуміла, ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк».
       Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131 цс 19.
       Таким чином, суд першої інстанції повно з`ясував обставини даної справи та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом у розмірі 13 590,26 грн, при цьому, в задоволення позову в частині стягнення заборгованості по відсоткам — відмовити.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, а тому доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Разом з тим, оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2023 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання даної скарги на строк не більше як до ухвалення судового рішення у справі, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з апелянта на користь держави судовий збір у розмірі 2 377 грн 98 коп.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 жовтня 2022 року — залишити без змін.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 377 (дві тисячі триста сімдесят сім) грн 98 коп.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова