Номер провадження: 22-ц/813/326/23 
Справа № 522/9138/22
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Воронцова Л. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2023 року                                                                 м. Одеса
       Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого                 Воронцової Л.П. (суддя-доповідач),
суддів:                  Ігнатенко П.Я., 
                        Склярської І.В.
за участю секретаря: Кузьміч Г.Р.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,
ВСТАНОВИВ: 
       
       В липні 2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом про стягнення боргу за розпискою у розмірі 11 573 дол. США.
       Позовні вимоги мотивувала тим, що 11.02.2022 року вона позичила ОСОБА_2 11 573,00 доларів США у якості авансу суми за попереднім договором купівлі продажу, даний факт підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою.
       Відповідач своє зобов`язання не виконує, грошові кошти в добровільному порядку не повертає.
        19 липня 2022 року вона направила на адресу відповідача вимогу, яка залишена без реагування. 
       Посилаючись на вимоги ст.1046-1047 ЦК України просила задовольнити позовні вимоги.

       Рішенням суду від 30 листопада 2022 року позов  ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою залишено без задоволення.
       Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає рішення суду необґрунтованим, незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального права, просила його скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.
       В обґрунтування скарги зазначила, що докази у справі, на які посилається суд першої інстанції не направлялися їй, тому вона не мала можливості надати додаткові пояснення, що є порушенням ст. 178 ЦПК України. 

       Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками не надано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
       
       В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про дату і час, місце розгляду справи були належним чином повідомлені, заяв про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому колегія суддів вважає можливим справу розглядати у відсутність сторін, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України. 
       
       Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
       Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд мотивував своє рішенням тим, що обов`язок відповідача повернути авансовий платіж має бути виконаний після продажу нерухомості, яка має бути проданою не пізніше ніж через рік після відмови здійснити оплату та укласти договір купівлі-продажу. Строк вказаний договором не пройшов, підстав для дострокового виконання договору позивачем не зазначено.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав. 

       Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 02 вересня 2021 року між ОСОБА_3 («Сторона 1») та ОСОБА_4 («Сторона 2») був укладений попередній договір, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Г.М. за №2792 (а.с.34-35).
       Відповідно до п.1 Договору Сторона 1 зобов`язується передати у власність (продати), а Сторона 2 зобов`язується прийняти у власність (купити) та сплатити грошову суму, обумовлену цим договором, нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , будівельний номер приміщення 109.
       Відповідно до п.4 Договору Сторона 1 отримала від Сторони 2 в рахунок майбутнього продажу 297 031,90 грн, що еквівалентно 11 000 доларів США в момент укладення договору, а решту грошової суми у розмірі 9 000 доларів США Сторона 2 зобов`язалася сплачувати Стороні 1 щомісячно рівними частинами у сумі 391 доларів США протягом 23 місяців.
       Пунктом 5 Договору сторони визначали дату укладення основного договору не пізніше 02.08.2023.
       Відповідно до розписки до попереднього договору вбачається, що позивач сплатила платежі за 02.10.2021 та 02.11.2021 (а.с.35).
       Пунктом 11 попереднього договору передбачено, що у разі, якщо Сторона 1 відмовиться продати вказану нерухомість, у строк, що вказаний в п.5 Договору, або відмовиться вчинити дії, визначені п.8 цього договору, то грошова сума, яка зазначена в п.4 договору, нею повертається ,а також вона сплачує штраф у розмірі 10% від грошової суми, зазначеної в п.4 цього договору та яка була отримана під час підписання договору.
       У разі, якщо Сторона 2 відмовиться придбати вказане майно та сплатити належні з неї грошові кошти у строк, що вказаний в договорі, то грошова сума, яка була сплачена нею під час підписання договору їй повертається, за винятком грошової суми у розмірі 10% від сплаченої нею грошової суми, яка зазначена в п.4 цього договору, та вважається штрафом і залишається у Сторони 1. У разі невиконання Стороною 2 своїх зобов`язань, повернення Стороною 1 грошової суми, за винятком штрафних санкцій, здійснюється після продажі нерухомості, що є предметом цього договору іншій особі. Продаж цієї нерухомості іншій особі повинен бути здійснений не пізніше ніж через 1 рік з моменту відмови Сторони 2 здійснити оплату та укласти договір купівлі – продажу.
       11 лютого 2022 року попередній договір між сторонами був розірваний, про що свідчить договір про розірвання попереднього договору посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №251 (а.с.36).
       11 лютого 2022 року ОСОБА_3 склала розписку, якою зобов`язалася повернути ОСОБА_1 авансову суму по передньому договору №2792, в розмірі 11573 дол. США, тобто 322 886 грн (а.с.15).
       19 липня 2022 ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів (а.с.13-14).
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
       Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
       Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
       Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
       Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
       Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
       За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.
       Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).
       Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що 11.02.2022 року вона позичила відповідачу 11 573,00 дол. США, у якості авансу суми за попереднім договором купівлі-продажу.
       З аналізу тексту розписки вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 авансну суму за попереднім договором купівлі-продажу № 2792, у розмірі 11 573 дол. США. (а.с. 15) 
       Суд першої інстанції, дослідивши укладену між сторонами розписку і попередній договір від 02.09.2021 року, правильно встановив факт того, що обов`язок відповідача повернути авансовий платіж має бути виконаний після продажу нерухомості, яка має бути проданою не пізніше ніж через рік після відмови здійснити оплату та укласти договір купівлі-продажу.
       Як слідує з аналізу норм матеріального права, на які посилається скаржник, вони є підставою для повернення суми грошових коштів, які реально були позичені (передані позичальнику), в даному випадку згідно змісту розписки це 11 573 доларів США.
       Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
       Разом з тим, як вбачається, як із змісту розписки ОСОБА_2 так і з попереднього договору купівлі-продажу від 02.09.2021 року, справжня природа грошових коштів, зазначених у розписці — це авансовий платіж, здійснений ОСОБА_1 за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, порядок і строки повернення якого, визначено у попередньому договорі. 
       Так, пунктом 11 попереднього договору визначено, що у разі якщо Сторона 1 (покупець ОСОБА_2 ) відмовиться продати вказану нерухомість, у строк, що вказаний в п.5 Договору, або відмовиться вчинити дії, визначені п.8 цього договору, то грошова сума, яка зазначена в п.4 договору, нею повертається, а також вона сплачує штраф у розмірі 10% від грошової суми, зазначеної в п.4 цього договору та яка була отримана під час підписання договору. 
       Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 не виконала свої зобов`язання за попереднім договором щодо сплати місячних платежів — вартості майна, тому повернення внесеної нею авансової суми продавцю за вирахуванням 10% від зазначеної суми — штрафу, здійснюється через рік, після продажу вказаного нерухомого майна іншим особам. 
       Доводи апеляційної скарги про те, що на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції мине рік, з моменту відмови покупця від укладання договору і грошові кошти мають бути повернуті, підлягають відхиленню, оскільки, по-перше - правова природа (аванс) спірної грошової суми не відповідає підставам, на яких заявлено позовні вимоги (договору позики), а по-друге, суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду на момент його ухвалення, станом на 29.12.2022 року - строк повернення авансової суми за попереднім договором не настав. 
       Колегія суддів вважає, що позивач не довів обставини, на які посилався в своєму позові, крім того суд першої інстанції правильно встановив, що обов`язок відповідача повернути авансовий платіж має бути виконаний після продажу нерухомості, яка має бути проданою не пізніше ніж через рік після відмови здійснити оплату та укласти договір купівлі-продажу, строк вказаний договором не настав, підстав для дострокового виконання договору позивачем не зазначено. Крім того, сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали договір у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись, що свідчить як про реалізацію сторонами свободи договору, так і недопущення порушення умов цього договору.
       За вказаних обставин, суд правильно застосував норми матеріального та норми процесуального права, повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду залишенню без змін. 
       Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                       ПОСТАНОВИВ: 
       Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  залишити без задоволення.
        Рішення  Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2022 року  залишити  без змін.
       Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                                                Л.П.Воронцова
Судді :                                          П.Я. Ігнатенко
                                                        І.В. Склярська
       Повний текст постанови складено 23.02.2023 року.