ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року	Львів	Справа № 463/6946/22 пров. № А/857/3800/23	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Матковської З.М.
при секретарі судового засідання:                 Василюк В.Б.
за участі позивача:                                           ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року (рішення ухвалене у м. Львові судом у складі головуючого судді Лунь З.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконкому Винниківської міської ради, Винниківської міської ради, Львівської міської ради, Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

                                                      ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2022 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до виконкому Винниківської міської ради, Винниківської міської ради, Львівської міської ради, Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про поновлення терміну на подання позовної заяви щодо оскарження протиправних дій відповідачів по справі, розпорядження Винниківської міської ради від 23.11.2020 №190к, невиконання відповідачами по справі ухвали Львівського окружного адміністративного суду по справі №2а-1041/08 про забезпечення позову та заборону Винниківської міської ради проводити реорганізацію чи ліквідацію посади заступника міського голови м.Винники з соціально-економічних питань, проводити конкурси на заміщення цієї посади та приймати осіб на цю посаду до вирішення судом справи по суті 15.07.2005 та згідно рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 «Яворовенко та інші проти України» де ОСОБА_1 є одним із заявників, визнання протиправними дії посадових осіб Винниківської міської ради, Виконкому Винниківської міської ради, Львівської міської ради щодо надання не правдивої інформації ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» по справі №752/5345/22, визнання протиправними дії посадових осіб Львівської міської ради, Винниківської міської ради щодо незаконного розпорядження міського голови м.Винники від 23.11.2020 за №190к відповідно до п. 4ч. 1 ст. 40 КЗпП України, визнання неналежно оформленої трудової книжки від 19.07.2019 «дублікат» сфабрикований НОМЕР_1 , скасування розпорядження від 23.11.2020 за №190к, поновлення ОСОБА_1 на своїй посаді заступника мера м. Винники з соціально-економічних питань, відновлення нової трудової книжки відповідачами по справі, здійснення судово-економічної експертизи правильності нарахування моєї середньомісячної заробітної плати за період з 26.04.2005 по день її звільнення 23.11.2020 та на день постановлення судового рішення з індексацією, компенсацією, коригуванням боргу, за ранг, категорію, стаж роботи, премії, виплати соціальних внесків у пенсійний фонд із нарахованої середньомісячної заробітної плати за весь період вимушеного прогулу з 26.04.2005 по 23.11.2020 або подень постановлення судового рішення, а також стягнення моральної шкоди за бездіяльність, фальсифікацію документів з відповідачів по справі, визнання протиправними дії відповідачів по справі щодо невиконання ухвали Львівського окружного адміністративного суду по справі №2а-1041/08 про забезпечення позову та заборону Винниківської та Львівської міських рад проводити реорганізацію чи ліквідацію посади заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань, проводити конкурси на заміщення цієї посади та приймати осіб на цю посаду до вирішення судом справи по суті 15.07.2005 та згідно рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 «Яворовенко та інші проти України», де ОСОБА_1 є одним із заявників, визнання протиправними дії Винниківської та Львівської міських рад щодо ненадання належної інформації особам, на яких відкрите кримінальне провадження №12021142380000266 від 25.09.2021, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1ст. 185 КК України, від яких позивач дізналась про незаконне чергове звільнення від 23.11.2020 та підробку трудової книжки НОМЕР_1 від 19.07.2019 за підписом ОСОБА_2 , зобов`язання відповідачів по справі зробити аудит правильності нарахування ОСОБА_1 середньомісячної заробітної плати з індексацією, компенсацією, коригуванням боргу за період з 26.04.2005 по день ухвалення судом рішення по цій справі та сплати податків в Пенсійний фонд України, інші соціальні внески із її середньомісячної заробітної плати за період з 26.04.2005 по день ухвалення судом рішення по цій справі, та виплати за 12 років невикористаних відпусток, зобов`язання відповідачів по справі виконати в повному обсязі рішення Національних судів України та рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року «Яворовенко та інші проти України», де ОСОБА_1 є одним із заявників, скасування розпорядження від 23.11.2020 за №190к згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, визнання «дублікат» 19.07.2019, заповнений ОСОБА_2 , трудової книжки НОМЕР_1 такою що не відповідає дійсності згідно з п. 2.10 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення від 29.07.93 №58, зобов`язання відповідачів по справі відновити ОСОБА_1 трудову книжку згідно п. 2.10 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення від 29.07.93 №58 та виконати рішення національних судів, рішення ЄСПЛ, зобов`язання відповідачів по справі виплатити ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату з урахуванням індексації, компенсації, коригування боргу, за ранг, категорії, премії, стаж роботи за період з 03.12.2010 по день винесення судом рішення та сплатити податки в пенсійний фонд України за період з 26.04.2005 по день поновлення її на посаді або по день винесення судом рішення, стягнення з відповідачів по справі сумарно 100000,00 грн за нанесення моральної та матеріальної шкоди, доведення людини до голодної смерті, залишення без засобів на існування в зв`язку з фальсифікацією документів про поновлення на роботі, тривалої невиплати середньомісячної заробітної плати, несплати податків із заробітної плати до пенсійного фонду внаслідок чого позивачка тривалий час, а саме з 28.10.2014 не може оформити пенсію 2-ї групи кардіологічних захворювань.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що розпорядження про її звільнення з посади заступника міського голови з соціально-економічних питань з 23.11.2020, підписане міським головою м. Винники ОСОБА_3 , а номер «дублікату» трудової книжки НОМЕР_1 відновлений, підписаний і заповнений не міським головою, а керуючою справами ОСОБА_2 . Дата заповнення від 19.07.2019 року. Також зазначає, що в цій трудовій книжці з 15.08.1983 по 01.03.2004 немає підписів керівників та печаток державних установ, де ОСОБА_1 працювала. Крім того, є заповнена графа від 29.09.2003 про звільнення ОСОБА_1 з посади виконавчого комітету Винниківської міської ради Львівської області, при тому що вона в той час ще не була в трудових відносинах із Винниківською міською радою. Позивачка вважає, що зазначене є доказом шахрайських дій посадових осіб Винниківської та Львівської міських рад. Крім того, як зазначає позивачка, на момент видачі даного розпорядження вона знаходилася на лікуванні, про що Винниківська міська рада знала і проходив судовий процес у Восьмому апеляційному адміністративному суді по справі №813/5929/15. Вважає, що внаслідок здійснення адімінстративно-територіальної реформи, в результаті чого м. Винники приєднали до Львівської територіальної громада, залишилася невиконаною ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 15.07.2005 року про забезпечення позову по справі №2а-1041/08, яка була предметом розгляду в ЄСПЛ від 17.07.2014 року «Яворовенко та інші проти України», де позивачка була одним із заявників. В ухвалі про забезпечення позову, як вказує позивачка, постановлено заборонити Винниківській міській раді проводити реорганізацію чи ліквідацію посади заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань, проводити конкурси на заміщення цієї посади та приймати осіб на цю посаду до вирішення судом справи по суті. Позивачці відомо, що Винниківська міська рада не виконала дану ухвалу, як і не виконала її Львівська міська рада. Зазначає, що посадові особи Винниківської та Львівської міських рад належним чином не повідомили її про реорганізацію Винниківської міської ради, не надали протягом 1-го року 10-ти місяців розпорядження міського голови м. Винники ОСОБА_3 від 23.11.2020 року за №190к по п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає також протиправним розпорядження Кабінету Міністрів України, прийняте 12.06.2020 року №718-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області», яке вона має право оскаржити в судовому порядку в майбутньому. Вказує, що Винниківською міською радою Львівського району Львівської області було висловлено заперечення проти об`єднання з Львівською міською радою, що не співвідноситься з принципом добровільності, який, за визначенням, вимагає активної або мовчазної згоди, однак відповідачами, без жодних обґрунтувань, не враховано таку незгоду, (позивачка покликається на судові рішення у справі № 380/3143/20), що, у свою чергу, має своїм наслідком порушення прав та охоронюваних законом інтересів Винниківської міської ради Львівського району Львівської області та ОСОБА_1 , як працівника Винниківської міської ради. Позивачка вважає своє звільнення з посади заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань відповідно до Розпорядження міського голови м. Винники від 23.11.2020 №190к «Про звільнення ОСОБА_1 » з 23.11.2020 згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що таке звільнення суперечить Рішенню ЄСПЛ №25663/02 «Яворовенко та інші проти України» в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, ухвалі Личаківського районного суду м. Львова про забезпечення позову від 15.05.2005, відповідно до якої «в забезпечення позовних вимог ОСОБА_1 заборонити Винниківській міській раді проводити реорганізацію чи ліквідацію посади заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань, проводити конкурси на заміщення цієї посади та приймати осіб на цю посаду до вирішення судом справи по суті». А також позивачка вважає, що її права було порушено внаслідок прийняття розпорядження Кабінету Міністрів України, прийняте 12.06.2020 року №718-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області». Просила позов задоволити.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_1 . Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що жодні позовні вимоги про матеріальну і моральну шкоду судом першої інстанції не розглядалися. Судом першої інстанції незастосовано або ж неправильно застосовано норми Законів України «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації», «Про державну службу», «Про відпустки», «Про положення Кабінету Міністрів від 01 жовтня 2014 року № 500 Національного агентства державної служби, роз`яснення, Закону України «Про працю», Конституції України, КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року, Постанови № 100 КМУ від 08 лютого 1995 року. Розрахунок зроблений позивачем згідно вимог чинного законодавства і вчасно поданий до суду першої інстанції та відповідачам, проте безпідставно не взятий до уваги. Також, в судовому засіданні позивачем представлено оригінал статті з газети «Високий замок» Чиновницький рекорд від 18 лютого 2016 року. Крім цього, був наданий штатний розпис і повністю розписана схема виплати за невикористані відпустки та середнього заробітку з індексацією, компенсацією боргу. На відповідачів відкрито 7 кримінальних проваджень, які в матеріалах справи є, але в рішенні суду першої інстанції не описані. Також, трудова книжка позивача не відновлена відповідачами, а псевдо дублікат НОМЕР_2 від 08 лютого 2011 року скасований ЛААС від 08 грудня 2015 року.
Львівська міська рада скористалася своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У судове засідання з`явилась позивач – ОСОБА_1 , яка апеляційну скаргу підтримала з наведених у скарзі підстав, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Інші учасники справи не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання, про що свідчать наявні у матеріалах справи Довідки про доставку електронного листа «Повістки – повідомлення» в електронний кабінет кожного із відповідачів.
          Відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.08.2022 представник Страхової компанії «ВУСО» звернувся із адвокатським запитом до Львівської міської ради у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 звернулася з позовом до Голосіївського районного суду м. Києва до цієї страхової компанії про стягнення страхового відшкодування у зв`язку із непередбачуваними фінансовими витратами внаслідок втрати нею постійного місця роботи.
На згаданий адвокатський запит Департамент міської агломерації листом від 31.08.2022 повідомив, зокрема, про таке: Рішенням №1998 18 сесії Винниківської міської ради від 24.09.2019 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника міського голови з соціально-економічних питань з 26.04.2005; відповідно до розпорядження міського голови м. Винники №190к від 23.11.2020 ОСОБА_1 було звільнено з цієї посади з 23.11.2020 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, на підтвердження чого надають дублікат трудової книжки, лист від 23.11.2020 за вихідним номером 1542/04-21/11в, копію розпорядження.
Рішенням за №1998 18 сесії Винниківської міської ради від 24.09.2019 на виконання Рішення ЄСПЛ №25663/02 «Яворовенко та інші проти України» в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника міського голови з соціально-економічних питань з 26.04.2005.
Розпорядженням міського голови м. Винники від 24.09.2019 №194к «Про поновлення на посаді заступника міського голови з соціально-економічних питань ОСОБА_1 » постановлено: виконати Рішення ЄСПЛ №25663/02 «Яворовенко та інші проти України» в частині поновлення ОСОБА_1 згідно з рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника міського голови з соціально-економічних питань з 26.04.2005; скасувати розпорядження міського голови м. Винники від 03.11.2016 №209к «Про звільнення ОСОБА_1 », Розпорядження міського голови м. Винники від 5 12.2016 №231к «Про внесення змін в Розпорядження міського голови №209к від 03.11.2016», Розпорядження міського голови м. Винники від 21.04.2017 №105к «Про внесення змін в Розпорядження міського голови №209к від 03.11.2016.
Листом виконавчого комітету Винниківської міської ради від 26.09.2019 №891/04-21/35в вкотре повідомлено ОСОБА_1 про прийняте на пленарному засіданні сесії Винниківської міської ради рішення на виконання Рішення ЄСПЛ №25663/02 «Яворовенко та інші проти України» про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника міського голови з соціально-економічних питань з 26.04.2005; відповідні записи внесено до трудової книжки. Також ОСОБА_1 цим же листом проінформовано про необхідність проходження перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади». Крім того, у даному листі виставлено вимогу до ОСОБА_1 про негайну явку до виконкому Винниківської міської ради та притуплення до виконання обов`язків по посаді.
Розпорядженням міського голови м. Винники від 23.11.2020 №190к «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з посади заступника міського голови з соціально-економічних питань з 23.11.2020 згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.
Листом від 23.11.2020 за вихідним номером 1542/04-21/11в позивача повідомлено про те, що відповідно до розпорядження міського голови м. Винники №190к від 23.11.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з посади заступника міського голови з соціально-економічних питань з 23.11.2020 згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Копію розпорядження додають до листа, а також просять з`явитися у виконком Винниківської міської ради м. Львова для отримання дублікату трудової книжки.
Також судом встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2008 року у справі № 2а-1041/08 позов ОСОБА_1 до Винниківської міської ради, третьої особи голови Винниківської міської ради Уварова С. про визнання незаконним розпорядження голови Винниківської міської ради № 17 від 26 квітня 2005 року про звільнення ОСОБА_1 , зобов`язання відповідача зробити записи у трудовій книжці ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього запису про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України та про поновлення на роботі, стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 29988,20 грн, стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 500,01 грн, стягнення моральної шкоди в сумі моральної шкоди у розмірі 22000,00 грн та стягнення судових витрат у сумі 5000,00 грн задоволено частково. Визнано незаконним розпорядження голови Винниківської міської ради № 17 від 26 квітня 2005 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника міського голови з соціально-економічних питань згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань з 26 квітня 2005 року. Зобов`язано Винниківську міську раду здійснити відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 : про визнання недійсним попереднього запису про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України; про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань з 26 квітня 2005 року. Стягнуто з Винниківської міської ради в користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 30646,56 грн. Стягнуто з Винниківської міської ради в користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 березня 2004 року по 01 березня 2005 року та з 01 березня 2006 року по 26 квітня 2005 року у розмірі 500,01 грн. Стягнуто з Винниківської міської ради в користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн. Стягнуто з місцевого бюджету Винниківської міської ради здійснені ОСОБА_1 судові витрати у виді витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2009 року по справі № 19242/09/9104 апеляційну скаргу Винниківської міської ради Львівської області задоволено частково. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2008 року по справі № 2а-1041/08 скасовано в частині задоволених вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн. Прийнято нову постанову в цій частині, якою стягнуто з Винниківської міської ради Львівської області в користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. В решті апеляційні вимоги залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2008 року по справі № 2а-1041/08 без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 грудня 2010 року у справі № К-47101/09 касаційну скаргу Винниківської міської ради м. Львова залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2009 року та постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2008 року, змінену постановою суду апеляційної інстанції, у справі за позовом ОСОБА_1 до Винниківської міської ради м. Львова, третя особа Голова Винниківської міської ради м. Львова про визнання незаконним розпорядження міського голови, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди - без змін.
Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.
Проте, апеляційний су із висновками  суду першої інстанції не погоджується та вважає  їх невірними з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частини другої статті шостої Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ч.ч.1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Щодо скасування розпорядження  від 23.11.2020 року за №190К «Про звільнення ОСОБА_1 »
Підставою такого звільнення відповідач вважає  відсутність позивача ОСОБА_1 на робочому місці у період з 01.10.2019 р. по 23.11.2020 р. 
На підтвердження вказаної обставини відповідачем у суді першої інстанції було надано Акти про відсутність на робочому місці працівника Виконавчого комітету Винниківської міської ради - ОСОБА_1 - заступника міського голови з соціально-економічних питань. При цьому такі  акти складені упродовж періоду з 01.10.2019 по 23.11.2020 та  складались за вказаний період щотижнево. 
У вказаних актах зазначається про  відсутність на робочому місці працівника виконавчого комітету Винниківської міської ради  ОСОБА_1  заступника міського голови з соціально-економічних питань  з 9.00 год. до 18.00 год. 
Таким чином, дії позивачки Винниківська міська рада кваліфікувала як прогул, а відтак розпорядженням міського голови м. Винники від 23.11.2020 №190к позивачку було звільнено з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, тобто за прогул.
Проте апеляційний суд критично оцінює  наведені вище акти  про  відсутність на робочому місці ОСОБА_1 з огляду на наступне.
Відповідно до  п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Отже, відсутність ОСОБА_1 на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин була б підставою для звільнення відповідно до п. 4 ч. 1ст. 40 КЗпП України. 
Натомість відповідачем протягом одного року та двох місяців щотижнево складались акти про відсутність працівника на роботі упродовж тижня з 9.00 год до 18.00 год., що  у суду викликає сумнів у їх достовірності та правдивості.
Також упродовж понад року незмінним був і склад комісії, яка складала вказані акти, зокрема це: ОСОБА_4 - заступник міського голови з питань міжнародного партнерства та гуманітарного розвитку; Щуберт Л.С. - керуючий справами; Банах М.І, - начальник відділу фінансів та економіки; Кричковська М.О. - начальник юридичного відділу; Шимечко З.С. - провідний спеціаліст відділу фінансів та економіки.
Наведена обставина також викликає сумнів щодо складу постійного і незмінного складу комісії з урахуванням  можливих відпусток, перебуванням на лікарняному тощо працівників, які були у складі вказаної вище комісії. 
Крім цього,  колегія суддів зазначає, що у провадженні національних судів упродовж тривалого часу, зокрема з 2005 року перебували судові провадження щодо поновлення на роботі та  щодо невиконання рішень національних судів та рішень ЄСПЛ щодо невиконання рішень національних судів про поновлення ОСОБА_1 на посаді.
Зокрема судами визнавались протиправними дії відповідачів щодо невиконання рішень судів, відновлювались виконавчі провадження та за заявами ОСОБА_1 зареєстровані кримінальні провадження щодо невиконання рішень судів. 
Таким чином, нез`явлення позивача ОСОБА_1 на роботі упродовж строку понад рік, викликає сумнів з урахуванням наведених вище обставин щодо невиконання рішень про її поновлення та обізнаності у поновленні на посаді Розпорядженням №194К від 24.09.2019
Наведені вище обставини свідчать про протиправність  оскаржуваного розпорядження, тому розпорядження міського голови м. Винник від 23.11.2020 року за №190К «Про звільнення ОСОБА_1 » підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.
Як похідна підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Винниківської міської ради, виконавчого комітету Винниківської міської ради щодо непоновлення ОСОБА_1 на роботі, на виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року.  
Колегія суддів зазначає, що в ході розгляду справи не встановлено фактичного поновлення  позивача на вказаній посаді, а також наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні докази належним чином повідомлення позивача про  поновлення на посаді.
Також як похідна підлягає задоволенню вимога про визнання протиправною бездіяльності Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо невиконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
Статтею 11 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснює сторонам їхні права і обов`язки.
Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; 4) безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; 5) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 6) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 7) за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна; 8) звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення; 9) звертатися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, про роз`яснення змісту документа; 10) звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; 11) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; 12) залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; 13) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 14) застосовувати під час провадження виконавчих дій відеозапис, фото- і кінозйомку; 15) у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення; 16) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 17) з метою профілактичного впливу повідомляти органам державної влади, громадським об`єднанням, трудовим колективам і громадськості за місцем проживання або роботи особи про факти порушення нею вимог законодавства про виконавче провадження; 18) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням; 19) у разі необхідності залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; 20) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно із ст. 76 Закону № 606-XIV рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
У разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника на них накладається штраф та застосовуються інші заходи, передбачені законом.
Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів вважає, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання.
Апеляційний суд зауважує, що незважаючи на наявність рішень національних судів про поновлення позивача на посаді, рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 «Яровенко та інші проти України», що стосується ОСОБА_1 , відповідачами рішення судів не виконано. 
Також, відповідно як похідна, підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання Винниківську міську раду та виконавчий комітет Винниківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з проведенням індексації цих сум, за період з 03 грудня 2010 року по 24 вересня 2019 року.
Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі Юрій Миколайович Іванов проти України (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2 статті 23 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, N 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, N 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду висловленій у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.
Аналізуючи встановлені судом обставини справи та доводи позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, суд, враховуючи характер порушення, яке полягає у невиконанні рішення суду щодо поновлення позивача на посаді, що безумовно призвело до моральних страждань позивача та змусило позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення своїх прав та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи присудження на користь позивача середьного заробітку за весь період протягом якого триває порушення його прав, вважає наявними підстави для стягнення з відповідача, яким безпосередньо допущено порушення прав позивача, на користь позивача завдану йому моральну шкоду у розмірі 25 000 грн. Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
У задоволені решти позовних вимог, на думку апеляційного суду слід відмовити.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій Винниківської та Львівської міських рад щодо ненадання належної інформації особам, на яких відкрите кримінальне провадження №12021142380000266 від 25.09.2021, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1ст. 185 КК України, від яких позивач дізналась про незаконне чергове звільнення від 23.11.2020 та підробку трудової книжки від 19.07.2019.
До позовної заяви позивачка долучила витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінального провадження №12021142380000266 за заявою ОСОБА_1 від 25.09.2021 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. З інформації, що міститься у цьому витягу видно, що кримінальне провадження відкрито у зв`язку із фактом таємного викрадення невідомою особою коштів з банківської картки ОСОБА_1 .
Позивачка вважає, що Винниківська міська рада та Львівська міська рада не надала належної інформації «особам, на яких відкрите кримінальне провадження №12021142380000266 від 25.09.2021 (…)».
Суд зауважує, що позивачка не зазначила, в чому полягає порушення її особистих прав, свобод та інтересів з боку Винниківської та Львівської міської ради в межах їх повноважень. Таким чином, у позові відсутнє правове обґрунтування вимог у цій частині, що не узгоджується з положеннями процесуального закону щодо змісту позовних вимог.
Позивачка не надала доказів звернення до Винниківської міської ради та Львівської міської ради щодо кримінального провадження №12021142380000266, а також, що згадане кримінальне провадження відкрито за фактом вчинення кримінального правопорушення, відмовляє у задоволенні цієї позовної вимоги як безпідставної.
Позивачка також звертається в суд до всіх відповідачів у цій справі, щоб зробити аудит правильності нарахування ОСОБА_1 середньомісячної заробітної плати з індексацією, компенсацією, коригуванням боргу за період з 26.04.2005 по день ухвалення судом рішення по цій справі та сплати податків в Пенсійний фонд України, інші соціальні внески із її середньомісячної заробітної плати за період з 26.04.2005 по день ухвалення судом рішення по цій справі, та виплати за 12 років невикористаних відпусток.
Під змістом позовних вимог розуміються запропоновані позивачем способи захисту свого публічного права, свободи чи інтересу, а обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є конкретні юридичні факти, з настанням яких суб`єкти публічного права вступають з фізичними чи юридичними особами у спірні правовідносини. Позовні вимоги і обставини в їх обґрунтування мають викладатися лаконічно, чітко, зрозуміло, з використанням прийнятої юридичної термінології.
У позовній заяві позивачка не обґрунтувала в чому виявилися порушення її прав, свобод та інтересів в частині, що стосується зазначеної позовної вимоги, ким конкретно з відповідачів такі порушення були вчинені, а також в межах яких повноважень конкретно визначеного відповідача було вчинено порушення, усунення якого можливе шляхом застосування запропонованого позивачкою способу захисту права.
Як вважає позивачка, що дублікат її трудової книжки не відповідає вимогам «інструкції заповнення трудових книжок». При цьому позивачка зазначає, що «трудову книжку ОСОБА_1 не отримувала та не була ознайомлена з даними записами». 
Позивачка також вважає, що дублікат її трудової книжки є «підробкою» і просить визнати цей дублікат таким, що не відповідає дійсності.
Вказані твердження позивачки суперечать одне одному, оскільки якщо, як зазначає позивачка «трудову книжку ОСОБА_1 не отримувала та не була ознайомлена з даними записами», то відповідно твердження про те, що дублікат трудової книжки не відповідає вимогам «інструкції заповнення трудових книжок» є передчасним.
У випадку втрати оригіналу трудової книжки, згідно з Розділом 5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 09.07.1993 передбачено оформлення дублікату такої.
Згідно з Розділом 5 цієї Інструкції позивачка управі була звернутися із відповідною заявою до працедавця з вимогою внести відповідні записи до дублікату трудової книжки у випадку втрати оригіналу. Проте, як встановив суд, позивачка таких звернень на адресу Винниківської міської ради, її виконавчого комітету не подавала.
Позивачка також просить суд зобов`язати відповідачів відновити її трудову книжку, водночас не зазначає жодних обставин, а відтак і доказів на обґрунтування цієї вимоги.
Позивачка також просить суд визнати протиправними дії відповідачів по справі щодо невиконання ухвали Львівського окружного адміністративного суду по справі №2а-1041/08 про забезпечення позову та заборону Винниківської та Львівської міських рад проводити реорганізацію чи ліквідацію посади заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань, проводити конкурси на заміщення цієї посади та приймати осіб на цю посаду до вирішення судом справи по суті 15.07.2005 та згідно рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 «Яворовенко та інші проти України», де ОСОБА_1 є одним із заявників.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позов в частині, що розглядається судом, підпадає під пільги зі сплати судового збору, встановлені пунктом статтею 5 Закону України «Про судовий збір», інших витрат, пов`язаних з розглядом справи в даній частині позовних вимог, позивачем не заявлено.
Відтак, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Суд першої інстанції за результатами розгляду справи прийняв рішення, врахувавши лише позицію відповідача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, має місце порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України,  колегія   суддів, -
                                                    ПОСТАНОВИЛА:
                              
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року у справі №463/6946/22 – скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити частково.
Визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови м. Винники від 23.11.2020 року за №190К «Про звільнення ОСОБА_1 »
Визнати протиправною бездіяльність Винниківської міської ради, виконавчого комітету Винниківської міської ради щодо непоновлення ОСОБА_1 на роботі, на виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року.
Визнати протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо невиконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року.
Зобов`язати Винниківську міську раду та виконавчий комітет Винниківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з проведенням індексації цих сум, за період з 03 грудня 2010 року по 24 вересня 2019 року.
Стягнути з Винниківської міської ради на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) моральну шкоду у розмірі 25000 грн.
У задоволені решти позовних вимог – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.       

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 13.06.2023