Постанова
Іменем України                           
 
05 квітня 2023 року                                              
м. Київ
 
справа № 755/7193/21
провадження № 61-1196св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,  
 
учасники справи:
позивач - керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романюк Іван Миколайович, на постанову Київського апеляційного суду 
від 23 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., 
Вербової І. М., Нежури В. А.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва 
в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду 
з позовом до ОСОБА_2 про витребування на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартири 
АДРЕСА_1 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року 
за клопотанням сторони позивача замінено первісного відповідача 
ОСОБА_2 на ОСОБА_1 . За ініціативою суду залучено ОСОБА_2 до участі у справі як третю особу.
Позивач подав позовну заяву у новій редакції від 25 серпня 2021 року та мотивував її тим, що квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі комунального підприємства «Житлоінвестбуд-УКБ» та значиться як нереалізована. Однак, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, первинну реєстрацію права власності на спірну квартиру проведено 26 січня 2018 року за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого 09 липня 2012 року Київською міською державною адміністрацією на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03 липня 2012 року № 712-С/КІ. 
Надалі право власності на спірну квартиру було зареєстроване 
за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 03 жовтня 2018 року. 
У свою чергу ОСОБА_4 відчужила квартиру на користь ОСОБА_1 
за договором купівлі-продажу від 06 травня 2021 року. 
Згідно з листом комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 16 лютого 2021 року № 110/306-233, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та наказ від 03 липня 
2012 року № 712-С/КІ не видавались, а на бланку серії НОМЕР_2 видано свідоцтво про право власності від 19 травня 2011 року на гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГАК «Салют» на АДРЕСА_2 . 
Крім того, свідоцтво, яке було використане ОСОБА_3 як підстава для реєстрації права власності на спірну квартиру, датовано до введення будинку в експлуатацію.
Враховуючи, що свідоцтво про право власності ОСОБА_3 
не видавалось, у останньої та у всіх наступних набувачів право власності 
на спірну квартиру не виникло. Відчуження спірної квартири здійснено поза межами приватизаційної процедури та взагалі без прийняття відповідного рішення Київською міською радою, а отже, волевиявлення територіальної громади на відчуження квартири відсутнє. Таке відчуження спірної квартири здійснене особою, яка не мала на це права, без відома та згоди дійсного власника майна. 
Посилаючись на зазначене, прокурор просив суд витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 та стягнути 
з відповідача судовий збір.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
РішеннямДніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня                    2021 року у складі судді Марфіної Н. В.  у задоволенні позову керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна відмовлено.
Застосовані ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва                             від 27 серпня 2021 року заходи забезпечення позову у вигляді встановлення заборони ОСОБА_1 , іншим фізичним та/або юридичним особам, які діють від його імені, вчиняти дії з укладення договорів купівлі-продажу, міни, дарування, іпотеки, застави щодо квартири 
АДРЕСА_1 скасовано.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що є недоведеним факт наявності у територіальної громади міста Києва речових прав на спірне майно, а саме наявності у спірної квартири статусу комунальної власності.
Прокурором та позивачем не доведено факту перебування спірної квартири на балансі КП «Житлоінвестбуд-УКБ», а отже, не доведено набуття територіальною громадою права власності на спірне нерухоме майно та обставин, що спірна квартира вибула з володіння територіальної громади 
не з її волі іншим шляхом.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу Київської міської прокуратури задоволено.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва 
в особі Київської міської ради квартиру       
       АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що згідно із наявними 
в матеріалах справи доказами будівництво будинку, в якому розташована спірна квартира, було здійснено КП «Житлоінвестбуд-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу 
Київської міської ради (КМДА) на підставі відповідного розпорядження Київської міської державної адміністрації від 24 травня 2004 року № 850. 

Завершивши будівництво та ввівши будинок в експлуатацію, 
саме КП «Житлоінвестбуд-УКБ» як забудовник набуло право власності на вказане нерухоме майно, а саме будинок 
АДРЕСА_1 , та право на використання квартир і нежитлових приміщень у цьому будинку для продажу за ринковими цінами.
Наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про те, 
що квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі комунального підприємства, а тому згідно зі Статутом 
КП «Житлоінвестбуд-УКБ» вона є власністю територіальної громади 
міста Києва. При цьому доказів на спростування вказаних обставин матеріали справи не містять. Також відсутні докази на підтвердження того, 
що будівництво спірної квартири було проінвестоване за рахунок іншої особи, а не за рахунок обігових чи власних коштів КП «Житлоінвестбуд-УКБ».
Оскільки спірна квартира є комунальною власністю, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження нею можуть здійснюватись 
від імені та в інтересах територіальної громади міста Києва Київською міською радою, яка, у свою чергу, не вчиняла жодних дій та не приймала рішень, направлених на відчуження цього майна.
Відсутність спрямованого на відчуження спірного майна рішення органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження спірного майна (приватизацію) не виявляв, а отже, спірна квартира вибула з власності територіальної громади міста Києва поза волею власника.
Установивши, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, зокрема на підставі свідоцтва про право власності, яке не видавалось, первісно право власності зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, якого не існує, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про витребування цього нерухомого майна у добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва 
в особі Київської міської ради на підставі статті 388 ЦК України. 
Також апеляційний суд дійшов висновку, що повернення у комунальну власність територіальної громади міста Києва квартири, яка незаконно відчужена фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося належним користувачем (орендарем) на підставі законного акта власника. При цьому ОСОБА_1 , виявивши намір придбати спірну квартиру, мав можливість з`ясувати, що на вказану квартиру накладався арешт на підставі судового рішення або що перший власник квартири зреєстрував своє право власності лише через 6 років з часу виникнення у нього такої підстави, а також те, що відчуження ОСОБА_2 спірної квартири відбулось під час судового розгляду справи про витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_2 . 
Не будучи обмеженим у доступі до законодавства, ОСОБА_1 мав об`єктиву та реальну можливість встановити обставини щодо незаконного відчуження спірної квартири. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2023 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду через систему «Електронний суд» касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року та залишити в силі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано із суду першої інстанції. 
22 лютого 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17, від 06 липня 2021 року у справі 
№ 911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 916/1166/17, від 06 червня 2019 року у справі № 468/1375/15, від 25 листопада 2021 року 
у справі № 917/269/21, від 01 лютого 2022 року у справі № 917/565/21.
В обґрунтування касаційної скарги зазначив, що позовні вимоги прокурора спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву 
за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, 
а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ у частині таких вимог.
У цій справі прокурор, заявивши позов в інтересах Київської міської ради, намагається замінити у спірних правовідносинах КП «Житлоінвестбуд-УКБ» органом місцевого самоврядування, помилково їх ототожнюючи.
Апеляційний суд не дав належну оцінку тим обставинам, 
що КП «Житлоінвестбуд-УКБ» є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо захисту прав та охоронюваних законом своїх інтересів у судовому порядку, зокрема, у випадку порушення інтересів щодо розпорядження його майном, а отже, наділене правом звернення до суду за захистом свого порушеного права.
Крім того, суд не врахував, що організація будівництва КП «Житлоінвестбуд-УКБ» передбачала залучення коштів з різних джерел, у тому числі 
і від приватних інвесторів, що передбачає підтвердження дійсного розподілу квартир у будинку та балансових документів комунального підприємства. Тобто йде мова не про баланс комунального підприємства, а про набуття певною особою права власності на конкретний об`єкт нерухомості, 
що неможливо встановити з поданих прокурором документів. Жодних відомостей про джерела фінансування будівництва та наступний розподіл спірної квартири прокурором не надано. 
Суд першої інстанції у цій справі застосував статті 387, 388 ЦК України 
з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд констатував, що позивачем за віндикаційним позовом може бути виключно власник або інша особа, 
у якої майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою («титулом»). Таким чином, Київська міська рада не може бути позивачем за цим віндикаційним позовом, оскільки жодних речових прав на спірне майно не має.
Апеляційний суд не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, а саме те, що на віндикаційні позови прокурора поширюється загальна позовна давність згідно з приписами статті 257 ЦК України, тобто тривалістю в три роки.
Прокурор звернувся з цим позовом з пропуском позовної давності, 
що прокурором не оспорюється, проте це залишилось поза оцінкою суду апеляційної інстанції та призвело до ухвалення незаконного рішення.
Також залишено поза увагою апеляційного суду висновок, який висловив 
у постанові від 06 червня 2019 року Верховний Суд (справа № 468/1375/15), щодо того, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, - є підставою для відмови 
у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Під час розгляду справи прокурор не виконав обов`язку щодо доказування в
 частині доведення наявності порушеного права держави, а саме віднесення спірної квартири до комунальної власності територіальної громади міста Києва, а судом апеляційної інстанції не застосовано відповідні процесуальні наслідки та не відмовлено у позові.
Крім того, бездіяльність органів державної влади протягом тривалого часу щодо оцінки правомірності набуття права власності на спірну квартиру 
не відповідає критеріям, визначеним статтею 1 Першого протоколу 
до Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вимогам статті 388 
ЦК України. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду 
від 12 серпня 2020 року у справі № 522/21850/15.
Апеляційний суд не врахував, що відповідач не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання порушень вимог закону при вчиненні правочинів з нерухомим майном.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання порушень вимог закону при вчиненні правочинів з нерухомим майном.
Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що квартира придбана відповідачем за відплатним правочином за ціною 1 168 200,00 грн, розмір якої не може вказувати на формальність укладення договору, адже заниження вартості не вбачається, і придбаваючи майно за нотаріально посвідченим договором з проведенням державної реєстрації права власності, набувач обґрунтовано вважає передбачену законом процедуру такою, 
що запобігає порушенню прав як набувача, так і інших осіб.
Посилання апеляційного суду на те, що квартира була придбана відповідачем в період, коли був наявний судовий спір щодо попереднього власника, не відповідає матеріалам справи, оскільки на час придбання квартири провадження за жодним судовим спором не було відкрито, а попередній 
і теперішній власники не були обізнані про їх наявність, тому підстав вважати, що можуть виникнути подібні спори, не було. Твердження про необхідність перевірки наявності обмежень на майно під час відчуження не може бути застосовано до відповідача, оскільки це є обов`язком не покупця, 
а уповноваженого державою суб`єкта - нотаріуса, який жодних обмежень не виявив.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи   
У лютому 2023 року Київська міська прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому заперечувала проти доводів ОСОБА_1 та просила залишити без змін оскаржувану постанову апеляційного суду, посилаючись на її законність і обґрунтованість.
Також у відзиві прокурор зазначає про те, що у касаційній скарзі відповідач посилається на висновки щодо застосування норм права, які викладені 
у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, 
у правовідносинах, які не є подібними, а отже, є підстави для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 
ЦК України.
Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи до Верховного Суду не подали.  
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 01 лютого 
2002 року № 336 «Про затвердження статуту комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» затверджено Статут КП «Житлоінвестбуд-УКБ».
Відповідно до пунктів 1.1, 2.1, 3.1, 3.2 статуту, КП «Житлоінвестбуд-УКБ» засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва 
і підпорядковане Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого округу Київської міської ради (КМДА).
Підприємство створене з метою організації проектування, будівництва, реконструкції, капітального ремонту, введення в експлуатацію, відчуження об`єктів житлового фонду та нежитлового призначення, залучення коштів фізичних та юридичних осіб для будівництва житла, об`єктів нерухомості, 
у встановленому законом порядку, у тому числі об`єктів житлового та нежитлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).
Майно підприємства становлять основні фонди та обігові кошти, а також інші матеріальні та фінансові ресурси та є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплене за підприємством на праві господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, передбачені чинним законодавством України та статутом.
На підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації 
від 24 травня 2004 року № 850 «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі м. Києва» та дозволено КП «Житлоінвестбуд-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) здійснити будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 . 
28 квітня 2010 року на підставі рішення Київської міської ради від 26 лютого 2010 року № 91/3529 комунальному підприємству з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 1,4505 га, розташованою на перетині вулиць Миколи Лебедєва та Червоноткацької, 
у складі проекту реконструкції та забудови території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською 
у Дніпровському районі міста Києва.
20 вересня 2012 року за номером 24 складено акт готовності об`єкта до експлуатації будинку АДРЕСА_1 , який підписаний представниками: замовника - КП «Житлоінвестбуд-УКБ»; генерального проектувальника - ТОВ «Архітектурна студія «О. Колесников»; генерального підрядника - СТ «Інбуд»; субпідрядних організацій - 
ТОВ «Інбудсервіс», ТОВ «Ліфтцентр Україна», МЧП «Лакта».
Сертифікатом серії КВ № 16412175242 від 28 вересня 2012 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта: реконструкція та забудова території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі м. Києва (ІІІ черга забудови) (житловий будинок 
АДРЕСА_1 ), проектній документації та підтвердила його готовність до експлуатації. Замовник об`єкта будівництва - 
КП «Житлоінвестбуд-УКБ». Генпроектувальник - ТОВ «Архітектурна студія 
«О. Колесников», генпідрядник - споживче товариство «Інбуд». Сертифікат виданий на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації від 20 вересня 2012 року.
Будівництво будинку, в якому розташована спірна квартира, відбувалось за рахунок залучених та власних (обігових) коштів КП «Житлоінвестбуд-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Побудований КП «Житлоінвестбуд-УКБ» житловий будинок АДРЕСА_1 28 вересня 
2012 року введений в експлуатацію згідно із сертифікатом КВ № 16412175242.
Відповідно до наданої КП «Житлоінвестбуд-УКБ» інформації від 18 жовтня 
2018 року № 114/5140/2 та від 23 березня 2021 року № 114/1025/2, регістру бухгалтерського обліку - журналу-ордеру та відомості за рахунком 2512 
за жовтень 2018 року «Готова продукція (квартири, нежитлові приміщення, машиномісця)», квартира 
АДРЕСА_1 перебуває на балансі комунального підприємства, будь-які правочини щодо відчуження цієї квартири не вчинялись та вона не значиться як нереалізована. Балансова вартість спірної квартири складає 785 234,49 грн.
03 травня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження № 12018100040004337, порушене за частиною четвертою статті 358 КК України, із фабулою про те, 
що невстановлена особа, використовуючи завідомо підроблені документи, 
а саме свідоцтво про право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 , провела державну реєстрацію права власності, розпорядившись таким чином майном, що належить комунальному підприємству.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 серпня 2021 року, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване 06 травня 2021 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2021 року № 354.
26 січня 2018 року відбулась первинна реєстрація права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 
за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого 09 липня 2012 року Київською міською державною адміністрацією на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03 липня 2012 року № 712-СК/КІ.
Надалі право власності на вказану квартиру було відчужено на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири, укладеного 
03 жовтня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
06 травня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 за ціною 1 168 200,00 грн.
03 серпня 2018 року КП «Житлоінвестбуд-УКБ» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом, у якому просило визнати бездіяльність Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України, скасувати наказ комісії від 19 червня 2018 № 2144/7 про відмову 
у задоволенні скарги КП «Житлоінвестбуд-УКБ», зобов`язати комісію визнати бездіяльність, а відповідний наказ - таким, що незаконно винесений 
з порушенням норм чинного законодавства України, та об`єктивно розглянути заяву у зв`язку із тим, що порушене кримінальне провадження за частиною четвертою статті 190 КК України.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 травня 2019 року у справі № 826/12303/18 у задоволенні позову КП «Житлоінвестбуд-УКБ» 
про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовлено.
В ході досудового розслідування кримінального провадження при проведенні тимчасового доступу до документів, що стали підставою для проведення первинної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , вилучено копію свідоцтва про право власності від 09 липня 2012 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення та виконане на бланку серії НОМЕР_2.
Згідно з листом від 14 серпня 2018 року комунальним підприємством 
з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності від 09 липня 2012 року 
серії НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_1 
та наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 03 липня 2012 року № 712-С/КІ не видавались. На бланку серії НОМЕР_2 видано свідоцтво про право власності від 19 травня 2011 року на гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГАК «Салют» на вул. Теслярській, 6 у м. Києві.

За змістом відповіді Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10 серпня 2018 року, згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована. Бюро надало копії поповерхового плану та експлікації на квартиру 
АДРЕСА_1 , виконані станом на дату, зазначену на плані.
Згідно з копією технічного паспорта, виготовленого станом на 25 липня 
2012 року, квартира АДРЕСА_1 складається з 3-х кімнат, житловою площею 53,8 кв. м, загальною площею 106,2 кв. м.
Відповідно до листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 18 березня 2021 року, згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира 
АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалась.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У справі, яка переглядається, існує спір щодо витребування нерухомого майна у добросовісного набувача відповідно до статті 388 ЦК України з тих підстав, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, зокрема 
на підставі свідоцтва про право власності, яке не видавалось.
Статтею 41 Конституції Українивизначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 статті 92 Конституції України).
Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 327 ЦК Україниу комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать територіальній громаді.
Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Відповідно до частини першої статті 24 Господарського кодексу України управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб`єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.
Згідно зі статтею 15 Житлового кодексу Українивиконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад здійснюють управління житловим фондом місцевих рад, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради, видають ордери на жиле приміщення.
Відповідно до статі 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, Київська міська рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір 
не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, 
суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити 
у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння 
(статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, 
яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала 
на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження 
№ 61-17779св18).
Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати 
це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником 
або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, 
що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише 
у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 
ЦК України.
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника 
у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом 
у належний спосіб, який є ефективним.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, 
які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже, є неефективними.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові           від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
Таким чином, вимога позивача про витребувування квартири є ефективним 
і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.
Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, 
так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів 
у державних реєстрах.
У пункті 10.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 
2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) зазначено, 
що для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року 
у справі № 911/3681/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16, 
від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року 
у справі № 911/3680/17.
Право власника на витребування свого майна із чужого незаконного володіння не є похідним від наведених вимог, воно зберігається за власником за наявності умов, викладених у статтях 387, 388 ЦК України, що й повинно бути доведено в суді.
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, на підставі зібраних 
у справі доказів та у їх сукупності, зокрема на підставі наданої 
КП «Житлоінвестбуд-УКБ» інформації від 18 жовтня 2018 року № 114/5140/2 
та від 23 березня 2021 року № 114/1025/2, регістру бухгалтерського обліку - журналу-ордеру та відомості за рахунком 2512 за жовтень 2018 року «Готова продукція (квартири, нежитлові приміщення, машиномісця)», установив, 
що спірна квартира 
АДРЕСА_1 перебуває на балансі комунального підприємства та відповідно до Статуту КП «Житлоінвестбуд-УКБ» є власністю територіальної громади міста Києва.
При цьому під час розгляду справи відповідач не спростував зазначених обставин на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі не доводив тих обставин, що спірна квартира інвестувалась за рахунок коштів іншої особи, 
а не за рахунок обігових чи власних коштів КП «Житлоінвестбуд-УКБ».
Згідно з вимогами статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування 
в Україні» органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Київська міська рада, яка діє від імені територіальної громади міста Києва.
Оскільки спірна квартира є комунальною власністю, її відчуження могло відбуватись в рамках приватизаційної процедури за наявності рішення відповідної міської ради. 
Згідно з пунктом 30 частини першої  статті 26 та частиною восьмої статті 60             Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо відчуження відповідно до закону комунального майна, та об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад 
і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Рішення щодо відчуження комунального майна приймається виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Разом з тим Київська міська рада не приймала рішень щодо відчуження спірної квартири на користь будь-яких фізичних або юридичних осіб, процедура приватизації не проводилась. 
Жодного розпорядження місцевим органом влади, на підставі якого видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, не приймалось. 
Свідоцтво про право власності від 09 липня 2012 року НОМЕР_2 
на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі якого ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) не видавалось. Зазначене свідоцтво датовано 
до введення будинку на АДРЕСА_1 в експлуатацію - 28 вересня 2012 року. Крім того, на бланку серії НОМЕР_2 видано свідоцтво про право власності від 19 травня 2011 року на гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГАК «Салют» на АДРЕСА_2 , а не на спірну квартиру. 
Відсутність спрямованого на відчуження спірного майна рішення органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження спірного майна (приватизацію) не виявляв.
Установивши, що спірна квартира, яка є комунальною власністю, вибула 
з володіння власника (територіальної громади міста Києва) поза його волею та з порушенням законодавства, зокрема на підставі свідоцтва про право власності, яке не видавалось компетентним органом місцевого самоврядування з дотриманням процедури щодо прийняття відповідного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про витребування цього рухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , який є останнім набувачем спірного майна за наступними правочинами щодо його відчуження. 
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, 
що за установлених у цій справі обставин, зокрема встановлення факту вибуття спірної квартири з комунальної власності поза волею її власника іншим шляхом, оскільки право власності на це майно було зареєстровано 
за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, якого не існує, Київська міська рада має право на витребування цього майна 
у добросовісного набувача на підставі частини третьої статті 388 ЦК України.  
При цьому ОСОБА_1 як добросовісний набувач не позбавлений можливості захистити своє право у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного майна щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, зокрема з вимогою про стягнення витрачених ним коштів на придбання спірного нерухомого майна з особи, яка не мала відповідних повноважень на укладення договору купівлі-продажу.
Вирішуючи цей спір та застосовуючи положення статті 388 ЦК України, суд апеляційної інстанції врахував положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та з огляду на установлені у справі конкретні обставини, в тому числі спосіб вибуття спірного майна з володіння власника поза його волею, дав оцінку наявності підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, та дійшов висновку, що повернення у комунальну власність територіальної громади міста Києва квартири, незаконно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося належним користувачем (орендарем) на підставі законного акта власника.
У спірних правовідносинах відчуження спірної квартири відбулось не внаслідок незаконних дій або рішень державних органів чи органів місцевого самоврядування, а внаслідок незаконних дій фізичних осіб, при цьому майно, яке є комунальною власністю, вибуло з володіння власника - територіальної громади, поза його волею, що відносяться до випадку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України (вибуття майна з володіння власника не з його волі іншим шляхом), та є підставою для витребування цього майна 
у добросовісного набувача.
Висновки апеляційного суду щодо витребування майна у добросовісного набувача відповідають сформованій Верховним Судом практиці застосування положень статті 388 ЦК України, яка є сталою, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє посилання заявника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду, які, за його аргументами, не враховані апеляційним судом. Крім того, 
у переважній більшості постанов Верховного Суду, на які посилається заявник, висновки стосуються інших фактичних обставин, а також правовідносин 
з іншим нормативно-правовим регулюванням.
Доводи касаційної скарги про те, що у цій справі прокурор не мав повноважень на представництво інтересів держави, оскільки позов спрямований на захист прав або інтересів не держави, а комунального підприємства, є необґрунтованими, оскільки, перевіряючи такі аргументи відповідача, суд апеляційної інстанції встановив, що у цій справі позов пред`явлений прокурором саме в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування - Київської міської ради як єдиного власника спірного комунального майна, а не в інтересах комунального підприємства, який є лише балансоутримувачем цього нерухомого майна.
Колегія суддів не бере до уваги посилання у касаційній скарзі на пропуск прокурором строку позовної давності за зверненням до суду з цим позовом, оскільки, за установлених у цій справі обставин позовна давність не пропущена. Суд першої інстанції відмовив у позові за недоведеністю, 
а апеляційний суд, відповідно до частини другої статті 367 ЦПК України, дослідив докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилалися в апеляційній скарзі та відзиві на неї. При цьому позовна вимога стосується витребування майна у ОСОБА_1 , який сам набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2021 року 
від ОСОБА_2 , якій ця квартира належала на підставі договору дарування від 03 жовтня 2018 року, а позов прокурор пред`явив у квітні 2021 року, уточнивши позовну заяву у серпні 2021 року. 
Надаючи оцінку зазначеним доводам касаційної скарги, Верховний Суд виходить з положень статті 400 ЦПК України, за змістом якої судові рішення переглядаються у касаційному порядку в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.
Колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову, поданого прокурором в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна у добросовісного набувача та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що апеляційний суд ухвалив судове рішення відповідно до встановлених у справі обставин та на підставі поданих сторонами доказів.
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, 
про перевагу одних доказів над іншими. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                             Г. В. Коломієць
 
                                                                                                             Р. А. Лідовець