Постанова
Іменем України
 
29 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 172/666/22
 
провадження № 61-1929св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Первомайськвугілля» в особі відокремленого підрозділу шахта «Тошківська»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на  заочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 
17 листопада 2022 року у складі судді Битяка І. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2023 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі відокремленого підрозділу шахта «Тошківська» (далі - ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля») про зобов`язання вчинити певні дії.
 
Позов мотивований тим, що 18 грудня 2013 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля», де він працює 
і дотепер.
 
Із 04 червня 2022 року позивача призвано до лав Збройних Сил України (далі - ЗСУ) під час мобілізації. Згідно з наказом ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» від 06 червня 2022 року № 1/06-06-п його увільнено від роботи із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку з 04 червня 2022 року на час військової служби під час мобілізації. Наказом від 19 липня 2022 року № 3/19-07-п позивачу припинено нарахування та виплату середнього заробітку на період проходження військової служби з 19 липня 
2022 року з посиланням на Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX ) та внесення змін до частини третьої статті 119 КЗпП України.
 
Позивач вважав, що зазначений наказ є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки він суперечить нормам статей 22, 58 Конституції України, згідно 
з якими не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, 
а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Тобто у зв`язку з тим, що право на збереження середнього заробітку за період виконання державних обов`язків (мобілізація) у позивача виникло до набрання чинності Законом № 2352-IX, його норми відповідно до статті 58 Конституції України не підлягають застосуванню до позивача, оскільки їх застосування фактично призвело до зворотної дії в часі закону, який суттєво погіршує соціальне становище позивача. 
 
Позивач звертав увагу на те, що відповідно до частини першої статті 119 КЗпП України на час виконання державних обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. При цьому в частині третій статті 119 КЗпП України гарантовано збереження місця роботи і посади за працівниками, призваними на військову службу під час мобілізації. Тобто зазначені обов`язки можуть здійснюватися 
у робочий час, а тому за позивачем має бути збережено середній заробіток на весь час виконання державного обов`язку із захисту Вітчизни.
 
ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати наказ в. о. директора ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» від 19 липня 2022 року 
№ 3/19-07-п «Про припинення нарахування та виплати середнього заробітку ОСОБА_1 », зобов`язати ДП «Первомайськвугілля» в особі ВП шахта «Тошківська» відновити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку з 19 липня 2022 року як працівнику, який перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що позивач не довів протиправність наказу в. о. директора 
ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» від 19 липня 2022 року 
№ 3/19-07-п «Про припинення нарахування та виплати середнього заробітку ОСОБА_1 » та його невідповідність нормам чинного законодавства.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
10 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати заочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у зв?язку з тим що право на збереження середнього заробітку за період виконання державних обов?язків (мобілізація) 
у позивача виникло до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, то його норми 
в силу статті 58 Конституції України не підлягають застосуванню, оскільки таке застосування фактично призвело до зворотної дії в часі закону, який суттєво погіршує соціальне становище позивача. Заявник вказує, що у захисників України на час проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, виникли легітимні очікування щодо реалізації права збереження середнього заробітку за місцем роботи. А сама зміна встановленої гарантії іншим законом призвела до такого нормативного регулювання, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на заробіток. Застосування відповідачем до спірних правовідносин пункту 17 частини першої розділу І Закону № 2352-ІХ не відповідає принципу верховенства права, а також суперечить нормам статті 22 Конституції України. Суди залишили поза увагою частину першу статті 119 КЗпП України.
 
Аргументи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Васильківського районного суду Дніпропетровської області.
 
27 березня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

 
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
ОСОБА_1 з 18 грудня 2013 року прийнятий на посаду гірника підземного другого розряду з повним робочим днем над землею ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля». У подальшому був переведений на інші посади на цьому ж підприємстві. 
 
Згідно з наказом ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» від 
06 червня 2022 року № 1/06-06-п ОСОБА_1 , гірника очисного забою увільнено з 04 червня 2022 року у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади 
і середнього заробітку на період проходження військової служби. Підставою для видання цього наказу стало повідомлення від 06 червня 2022 року № 747 П`ятого відділу Синельниківського РТЦК та СП.
 
Наказом ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» від 19 липня 
2022 року № 3/19-07-п у зв`язку з набранням чинності Законом України від 
01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» та внесенням змін до частини третьої статті 119 КЗпП України, ОСОБА_1 , гірнику очисного забою припинено нарахування та виплату середнього заробітку на період проходження військової служби з 19 липня 2022 року.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України від 25 березня 
1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» 
(далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
 
У листі Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417 «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України.
 
Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації 
(17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу.
 
Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила 
у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.
 
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. 
У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
 
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів 
є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
 
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки 
і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
 
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
 
Кодексом законів про працю України надано визначення трудового договору.
 
Так, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, 
з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Глава VII Закону № 2232-ХІІ врегульовує особливості призову під час мобілізації.
 
Згідно з частиною другою статті 39 Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
 
Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.
 
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та 
у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи
 і посада».
 
Таким чином, із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни 
у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.
 
Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 
2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні. 
 
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП України, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.
 
Позивач у цій справі не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призиву на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.
 
Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ВП шахта «Тошківська» ДП «Первомайськвугілля», видаючи 19 липня 2022 року наказ № 3/19-07-п «Про припинення нарахування та виплати середнього заробітку ОСОБА_1 » 
в частині припинення з 19 липня 2022 року нарахування та виплати середнього заробітку на період проходження ним військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законодавства. 
 
Враховуючи наведене та з огляду на те, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX відсутні правові підстави для збереження середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності цим Законом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про відмову 
у задоволенні позовних вимог.
 
Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
 
При цьому не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень доводи касаційної скарги про те, що припинення збереження (виплати) середнього заробітку не узгоджується з принципами верховенства права та правової визначеності відповідними діючими правовими нормами та судовою практикою, оскільки з часу набрання чинності Законом № 2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.
 
Доводи касаційної скарги про незастосування до спірних правовідносин частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції, що діяла станом на 24 лютого 
2022 року, колегія суддів відхиляє.
 
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
 
Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України в редакції з 19 липня 
2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права. 
 
Відповідно до частини другої статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом від 01 липня 2022 року № 2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
 
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної 
в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України 
є найважливішою функцією держави.
 
Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року 
№ 5-р/2018 сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи 
з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.
 
У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи 
з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.
 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.
 
Оскільки положення частини третьої статті 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ, відтак суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідач не порушив норми статті 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачу 
з 19 липня 2022 року.
 
Зокрема, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої статті 119 КЗпП України виключені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону № 2352-ІХ.
 
Зважаючи на викладені норми закону, правові позиції Конституційного Суду України та Європейського суду, посилання позивача на те, що оскаржуваний наказ звужує його права і свободи та призводить до погіршення становища внаслідок застосування положень Закону № 2352-ІХ, є необґрунтованими.
 
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 28 червня 
2023 року у справі № 753/12209/22 (провадження № 61-5606св23).
 
Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, 
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною 
залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, 
§ 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, азаочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2023 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 
17 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 
24 січня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Коротун

А. Ю. Зайцев

М. Є. Червинська