ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 травня 2023 року                         місто Чернівці справа №718/1862/22
провадження №22-ц/822/397/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Височанської Н. К.
суддів: Лисак І.Н., Перепелюк І.Б.
секретар Тодоряк Г.Д.
за участю: представника позивача Тарновецького В.І.,
представника відповідача Самокиша В.Ю.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Сенс–Банк» 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс–Банк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс–Банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів, ухвалене під головуванням судді Мінів О.І.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (на даний час назву змінено на «Сенс Банк») про захист прав споживачів та стягнення коштів за договорами банківського вкладу.
Посилався на те, що 12 вересня 2007 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення банку Васильковою Г.В., було укладено Договір банківського вкладу (депозитний вклад) №3, на суму 23000,00 гривень, що підтверджується розпорядженням на поповнення вкладу від 12 вересня 2007 року. Внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі розпорядження. У відповідності до п.1.3. Договору на депозитний рахунок додаткові внески коштів допускаються.
08 лютого 2008 року ним додатково внесено в якості вкладу 55 000 гривень, що підтверджується меморіальним ордером на поповнення вкладу від 08 лютого 2008 року. Сума вкладу збільшилась до 78 000 гривень.
16 вересня 2008 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення банку Васильковою Г.В., було укладено Договір банківського вкладу (депозитний вклад) №3 у новій редакції.
Згідно п.1.1 Договору №3 від 16 вересня 2008 року банк продовжує термін депозитного вкладу на суму 78 000 гривень. Вклад поповнюється на суму відсотків 10560 грн. за рахунок коштів клієнта в сумі 11440 грн. загальна сума вкладу 100 000 грн.
Зазначає, що відповідно до п.1.3. Договору позивачем було додатково внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» наступні грошові кошти в якості вкладу: 18 вересня 2009 року 40 000,00 гривень; 19 жовтня 2009 року 10 000,00 гривень, що підтверджується відповідними розпорядженнями на внесення коштів на депозит. Сума вкладу по Договору №3 збільшилася до 150 000 гривень.
Також, 28 жовтня 2008 року було укладено ще один Договір банківського вкладу №137, згідно п.1.1 договору , банк відкриває депозитний рахунок у сумі 30 000 гривень на умовах визначених цим договором. 28 жовтня 2008 позивачем внесено до банку кошти в розмірі 30 000 грн., що підтверджується відповідним розпорядженням.
На виконання п.1.3. Договору №137 позивачем було додатково внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» наступні грошові кошти в якості вкладу: 28 листопада 2008 року 20 000 гривень, 30 вересня 2009 року 25 000 гривень, 20 жовтня 2009 року 30 000 гривень, 28 жовтня 2009 року 35 000 гривень, 27 листопада 2009 року 13 000 гривень. Об`єднано депозити за договором №137 та договором №3 в один, загальна сума вкладу склала 303 000 гривень.
В подальшому позивач здійснював поповнення банківського вкладу у АКБ «Укрсоцбанк», а банк виплачував відсотки за користування депозитом, та за зверненням позивача видавав частину тіла депозиту, зокрема: 15 грудня 2009 року -  87 000 гривень, 28 грудня 2009 року - 10 000 гривень, 30 серпня 2010 року - 20 000 гривень, 09 вересня 2010 року - 15 000 гривень, 13 вересня 2010 року - 30 000 гривень, 21 вересня 2010 року - 15 000 гривень, 29 вересня 2010 року - 10 000 гривень, 10 354 гривень за рахунок відсотків, 18 жовтня 2010 року - 40 000 гривень, 03 листопада 2010 року - 19 966 гривень, 23 грудня 2010 року - 34 000 гривень, 28 грудня 2010 року - 25 680 гривень, 28 січня 2011 року -  30 000 гривень, 02 березня 2011 року - 25 000 гривень, 28 березня 2011 року - 15 000 гривень, 06 квітня 2011 року - 10 000 гривень, 04 травня 2011 року - 10 000 гривень, 01 вересня 2011 року - 10 000 гривень, 08 вересня 2011 року -  10 000 гривень, 12 вересня 2011 року - 25 000 гривень, 21 вересня 2011 року - 10 000 гривень та 25 000 гривень, 31 жовтня 2011 року - 10 000 гривень,17 листопада 2011 року - 50 000 гривень, 29 листопада 2011 року - 50 000 гривень, 08 листопада 2012 року - 80 000 гривень та 20 000 гривень, 28 грудня 2012 року - 60 000 гривень, 29 березня 2013 року - 5000 гривень, 01 серпня 2013  року - 15 000 гривень, 29 серпня 2013 року - 10 000 гривень, 30 грудня 2013 року - 10 000 гривень, 31 грудня 2013 року - 100 000 гривень, 09 липня 2014 року - 35 000 гривень, 09 вересня 2014 року - 20 000 гривень.
Таким чином, станом на 03 жовтня 2014 року згідно договору та розпоряджень мною передано, а ПАТ «Укрсоцбанк» отримано, банківський вклад на загальну суму 1 044 000 гривень.
Крім того, вказує на те, що позивач отримував від банку відсотки за вищевказаним вкладом без внесення їх на депозит, зокрема за період з 29 січня 2010 року по 03 листопада 2014 року, що підтверджується розпорядженнями на виплату відсотків по депозиту. Востаннє позивач отримував відсотки по депозиту 03 листопада 2014 року у розмірі 21 200 гривень.
Пунктами 3.2.4 Договору передбачено, що ПАТ «Укрсоцбанк» зобов`язаний повернути суму Депозитного вкладу та суму нарахованих процентів готівкою в останній день строку, на який залучався депозитний вклад. Проте в порушення зазначених пунктів вищевказаного Договору, банківський вклад до цього часу позивачу не повернуто.
25 листопада 2014 року позивач звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» стосовно укладеного договору банківського вкладу та повернення грошових коштів. Проте, листом ПАТ «Укрсоцбанк» від 08 січня 2015 року повідомив позивача, що вказані ним договори банківського вкладу із банком не укладалися та в ПАТ «Укрсоцбанк» не обліковуються. Банк не відкривав депозитні рахунки, не приймав та не зараховував грошові кошти згідно договорів з депозитного обслуговування зазначених позивачем.
В подальшому, позивач довідався про відкриття 21 листопада 2014 року кримінального провадження №12014260110000622 по відношенню до начальника Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» Василькової Г.В. у зв`язку із привласненням депозитних коштів фізичних осіб, які залучалися ПАТ «Укрсоцбанк».
Починаючи з моменту звернення позивача до ПАТ «Укрсоцбанк» про повернення вкладу, сума внесена позивачем до даного банку у розмірі 1 044 000 гривень залишається неповернутою. Основною підставою неповернення коштів є твердження банку, що між сторонами не було укладено договору банківського вкладу. Дії банку вважає неправомірними, оскільки банк не виконав своїх зобов`язань за договором банківського вкладу. Тобто, Договір, а також розпорядження про внесення банківського вкладу, складені між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк», свідчать про дотримання сторонами письмової форми цього договору.
Таким чином, ПАТ «Укрсоцбанк» зобов`язаний був повернути позивачу суму банківського вкладу в розмірі 1 044 000 гривень , однак цього не зробив, у зв`язку із чим позивач звертається до суду до правонаступника АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк».
Враховуючи вищевказане, у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, з відповідача повинні бути також стягнені інфляційні витрати за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.
За період з 25 листопада 2014 року по 05 вересня 2022 року наявне прострочення виконання грошового зобов`язання на суму 1 044 000 гривень і на дану суму повинні бути нараховані інфляційні витрати. Інфляційні витрати розраховані за формулою: 1 044 000 гривень х 1,69 становлять суму 720 360 гривень, таким чином сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції за час прострочення становить 1 764 360 гривень.
3 % річних нараховані на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за останні три роки в сумі 93 960 грн.
Правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2019 року стало АТ «Альфа-Банк».
Просив стягнути з акціонерного товариства «Альфа-Банк» на його користь суму неповернутого банківського вкладу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1 764 360 грн. за період з 2014 року по 2022 рік, а також 3% річних в розмірі 93 960 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Сенс–Банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів – задоволено.
Стягнуто з АТ «Сенс–Банк» на користь  ОСОБА_1 заборгованість по неповернутому банківському вкладу у загальному розмірі 1 858 320 (один мільйон вісімсот п`ятдесят вісім тисяч триста двадцять) гривень 00 коп., яка складається: 1 764 360,00 гривень – сума банківського вкладу з врахуванням індексу інфляції; 93 960,00 гривень – три проценти річних. 
Стягнуто з АТ «Сенс–Банк» на користь держави 18 583 (вісімнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят три) гривні 20 копійки судового збору. 
Повний текст рішення складено 15 березня 2023 року.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги апеляційної скарги
Акціонерне товариство «Сенс Банк» в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2023 року скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. 
Посилалося на те, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано матеріально-правові норми права, які встановлюють за яких обставин договір банківського вкладу вважається укладеним та як саме має бути оформлений касовий документ на підтвердження внесення коштів на рахунок. 
Вказує, що з наданого Позивачем розпорядження не вбачається на який саме рахунок вносились вказані ним кошти, не зазначено ідентифікуючих даних Позивача, зокрема в розпорядженні не вказано: платника та отримувача, на який рахунок вносяться кошти, призначення платежу, відсутній підпис касира, не вказано призначення платежу, вказану іншу дату договору.
Вважає, що розпорядження на суму внесення коштів на депозит не можуть бути підтвердженням внесення коштів, оскільки такі розпорядження не можуть бути доказом внесення грошових коштів, зважаючи на положення п.2.2 Розділу IV Інструкції, якою встановлено, що Банк (філія, відділення) здійснює приймання від клієнта готівки національної валюти через операційну касу та за такими прибутковими касовими документами як заявою на переказ коштів. 
Судом першої інстанції проігноровано те, що позивач не надав всі сторінки договору, зокрема відсутні копії 3-ї та 4-ї сторінок. В зазначених договорах відсутній ідентифікаційний номер Позивача. 
Крім цього, внесення грошової суми не підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Вказують, що оскільки недодержана письмова форма договору банківського вкладу, цей договір є нікчемним. 
Крім цього, в даній справі не встановлено, що стосовно колишнього начальника відділення ОСОБА_2 винесено обвинувальний вирок, тобто її вина і факти отримання коштів не встановлені. 
Також суд не може прийняти як належний доказ висновок експертизи, проведеної в межах досудового розслідування, оскільки немає обвинувального вироку. 
Вказує, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.257, 251 ЦПК України відмовив банку в задоволенні клопотань про залишенні позову без розгляду та зупинення провадження у справі.
Зазначає, що взагалі незрозумілим є рішення суду в частині стягнення з банку на користь держави судового збору в розмірі 18583,20 грн., оскільки максимальний розмір судового збору складає 12405 грн.
Вважають, що рішення ухвалене судом першої інстанції не відповідає вимогам закону. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Тарновецький В.І. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вказав, що недотримання уповноваженим працівником банку вимог законодавства не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми такого договору і така правова позиція Великої Палати викладена в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц.
Крім цього, ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до банку про відшкодування шкоди завданої злочином в межах кримінального провадження залишено без розгляду.
Вважає доводи апелянта помилковими і практика Верховного Суду на даний час у даній категорії справ тлумачиться виключно на захист прав владників. 

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
12 вересня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення банку Васильковою Г.В. та ОСОБА_1 було укладено Договір банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів по закінченню строку дії Договору) №3, на суму 23 000,00 гривень, що підтверджується розпорядженням на поповнення вкладу від 12 вересня 2007 року. Банк відкриває клієнту депозитний рахунок № НОМЕР_1 для внесення грошових коштів. 1.1.1. Внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі розпорядження. У відповідності до п.1.3. Договору на депозитний рахунок додаткові внески коштів допускаються (том 1 а.с.28-31)
08 лютого 2008 року позивачем додатково внесено в якості вкладу 55 000 гривень, що підтверджується меморіальним ордером на поповнення вкладу від 08 лютого 2008 року сума вкладу збільшилась до 78 000 гривень (том 1 а.с.31)
16 вересня 2008 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення банку Васильковою Г.В., було укладено Договір банківського вкладу (депозитний вклад) №3 у новій редакції (том 1 а.с.32-33).
Згідно п.1.1 Договору №3 від 16 вересня 2008 року банк продовжує термін депозитного вкладу на суму 78 000 гривень. Вклад поповнюється на суму відсотків 10560 грн. за рахунок коштів клієнта в сумі 11440 грн. загальна сума вкладу 100 000 грн. (том 1 а.с.32-34)
Відповідно до п.1.3. Договору позивачем було додатково внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» наступні грошові кошти в якості вкладу: 18 вересня 2009 року сума відсотків 25267,00 грн., сума поповнення вкладу в сумі 14733,00 грн.; 19 жовтня 2009 року сума відсотків 3150,00 грн., сума поповнення вкладу в сумі 6850,00 грн., що підтверджується відповідними розпорядженнями на внесення коштів на депозит. Сума вкладу по Договору №3 збільшилася до 150 000 гривень (том 1 а.с.35-36).
Також, 28 жовтня 2008 року було укладено ще один Договір банківського вкладу №137, згідно п.1.1 договору банк відкриває депозитний рахунок за № НОМЕР_2 у сумі 30 000 гривень на умовах визначених цим договором з нарахуванням відсотків 21% річних у гривні. 28 жовтня 2008 позивачем внесено до банку кошти в розмірі 30 000 грн., що підтверджується відповідним розпорядженням (том 1 а.с.37-39).
Пунктами 3.2.4 Договору передбачено, що ПАТ «Укрсоцбанк» зобов`язаний повернути суму Депозитного вкладу та суму нарахованих процентів готівкою в останній день строку, на який залучався депозитний вклад. Проте в порушення зазначених пунктів вищевказаного Договору, банківський вклад до цього часу позивачу не повернуто.
На виконання п.1.3. Договору №137 позивачем було додатково внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» наступні грошові кошти в якості вкладу: 28 листопада 2008 року - 20 000 гривень, 30 вересня 2009 року - 25 000 гривень, 20 жовтня 2009 року - 30 000 гривень, 28 жовтня 2009 року - сума відсотків 11962,00 грн., сума поповнення вкладу в сумі 23038,00 грн.; 27 листопада 2009 року 13 000 гривень. Об`єднано депозити за договором №137 та договором №3 в один, загальна сума вкладу склала 303 000 гривень (том 1 а.с.40-44).
В подальшому позивач здійснював поповнення банківського вкладу у АКБ «Укрсоцбанк», а банк виплачував відсотки за користування депозитом, та за зверненням позивача видавав частину тіла депозиту, зокрема: 15 грудня 2009 року -  87 000 гривень, 28 грудня 2009 року - 10 000 гривень, 30 серпня 2010 року - 20 000 гривень, 09 вересня 2010 року - 15 000 гривень, 13 вересня 2010 року - 30 000 гривень, 21 вересня 2010 року - 15 000 гривень, 29 вересня 2010 року - 10 000 гривень, 10 354 гривень за рахунок відсотків, 18 жовтня 2010 року - 40 000 гривень, 03 листопада 2010 року - 19 966 гривень, 23 грудня 2010 року - 34 000 гривень, 28 грудня 2010 року - 25 680 гривень, 28 січня 2011 року -  30 000 гривень, 02 березня 2011 року - 25 000 гривень, 28 березня 2011 року - 15 000 гривень, 06 квітня 2011 року - 10 000 гривень, 04 травня 2011 року - 10 000 гривень, 01 вересня 2011 року - 10 000 гривень, 08 вересня 2011 року -  10 000 гривень, 12 вересня 2011 року - 25 000 гривень, 21 вересня 2011 року - 10 000 гривень та 25 000 гривень, 31 жовтня 2011 року - 10 000 гривень,17 листопада 2011 року - 50 000 гривень, 29 листопада 2011 року - 50 000 гривень, 08 листопада 2012 року - 80 000 гривень та 20 000 гривень, 28 грудня 2012 року - 60 000 гривень, 29 березня 2013 року - 5000 гривень, 01 серпня 2013  року - 15 000 гривень, 29 серпня 2013 року - 10 000 гривень, 30 грудня 2013 року - 10 000 гривень, 31 грудня 2013 року - 100 000 гривень, 09 липня 2014 року - 35 000 гривень, 09 вересня 2014 року - 20 000 гривень (том 1 а.с.45-113).
Таким чином, станом на 03 жовтня 2014 року згідно договору та розпоряджень ОСОБА_1 передано, а ПАТ «Укрсоцбанк» отримано, банківський вклад на загальну суму 1 044 000 гривень (том 1 а.с.113).
Позивач отримував від банку відсотки за вищевказаним вкладом без внесення їх на депозит, зокрема за період з 29 січня 2010 року по 03 листопада 2014 року, що підтверджується розпорядженнями на виплату відсотків по депозиту. Востаннє позивач отримував відсотки по депозиту 03 листопада 2014 року у розмірі 21200 гривень. Загальна сума депозиту склала 1 044 000 гривень (том 1 а.с.113-114).
24 листопада 2014 року ОСОБА_1 звертався до ПАТ «Укрсоцбанк» стосовно укладених договорів банківського вкладу та повернення грошових коштів.
ПАТ «Укрсоцбанк» листом від 08 січня 2015 року №09-202-86/96-193, повідомив ОСОБА_1 , що вказаний ним договір банківського вкладу із банком не укладався та в ПАТ «Уксоцбанк» не обліковується. ПАТ «Укрсоцбанк» не відкривав депозитні рахунки , не приймав та не зараховував депозитні кошти згідно договорів з депозитного обслуговування , зазначені позивачем. (том 1 а.с.119).
Судом також встановлено, що відповідно до обвинувального акту в кримінальному провадженні №12014260110000622, внесеному в ЄРДР 21 листопада 2014 року за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.3, ст.191 ч.4. ст.191 ч.5, ст.200 ч.2 КК України, з якого вбачається, що – 12 вересня 2007 року ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді начальника Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк», будучи службовою особою, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, використовуючи своє службове становище, в приміщенні Кіцманського відділення №933 ПАТ «Укрсоцбанк», розташованого в м. Кіцмань по вул. Незалежності, 71, отримала від ОСОБА_1 готівкою кошти в сумі 23 000 грн. для відкриття депозитного рахунку на його ім`я та внесення зазначених коштів на цей рахунок, однак ввірені їй кошти в касу банку не внесла, не відобразила дану операцію по обліках банку та зловживаючи своїм службовим становищем, заволоділа даними коштами, звернувши їх на свою користь, розпорядившись ними на власний розсуд. З метою створення видимості законності своїх дій, ОСОБА_2 , в службовому кабінеті банку склала договір №3 банківського вкладу між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , про відкриття банком депозитного рахунку на суму депозиту 23 000 гривень. Даний договір підписала від свого імені, завірила печаткою Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк».
В подальшому ОСОБА_2 , продовжуючи свою злочинну діяльність, зловживаючи своїм службовим становищем, заволоділа готівковими коштами ОСОБА_1 під приводом розміщення їх на депозитний рахунок на ім`я останнього, звертаючи вказані кошти на свою користь, не вносячи їх в касу банку, всього на загальну суму 1041348,5 гривень.
З метою створення видимості законності своїх дій, ОСОБА_2 , складала розпорядження про внесення коштів на депозит від імені ОСОБА_1 , договори банківського вкладу , які не реєструвала, підписувала від свого імені, засвідчувала відтисками печаток банку. (том 1 а.с.127-131).
ОСОБА_1 по даному кримінальному провадженні визнаний потерпілим.
Як вбачається із висновку судово-почеркознавчої експертизи документів №163-К від 29 січня 2015 року, що проводилась в межах кримінального провадження №12014260110000622, підписи в Договорах банківського вкладу між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , розпорядженнях, виданих на ім`я ОСОБА_1 – виконані ОСОБА_2 (том 1 а.с.132-161)
За результатами проведеної НДЕКЦ при УМВС України у Чернівецькій області технічної експертизи документів , підготовлено висновок №215 від 27 лютого 2015 року , з якого вбачається, що відбиток печатки : «м.Київ *Україна* Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» *Кіцманське відділення* Ідентифікаційний код 00039019* КАСА№1» у Договорах банківського вкладу між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , розпорядженнях, виданих на ім`я ОСОБА_1 – нанесені кліше круглої печатки «м.Київ *Україна* Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» *Кіцманське відділення* Ідентифікаційний код 00039019* КАСА№1» зразки якої надані на дослідження (том 1 а.с.162-191).
06 березня 2015 року Управлінням банківської безпеки у Західному регіоні (м.Львів) Департаменту безпеки ПАТ «Укрсоцбанк» проведено службове розслідування за фактом порушень, допущених співробітниками Кіцманського відділення №933 у Подільському регіоні ПАТ «Укрсоцбанк», які мали місце впродовж 2008-2014 років. Встановлено, що ОСОБА_2 з 2001 року (Наказ №34-ОС від 14.08.2001 року) по теперішній час обіймає посаду начальника Кіцманського відділення №933 Департаменту роздрібних продажів у Подільському регіоні центру роздрібного бізнесу ПАТ «Укрсоцбанк» .
Відповідно до п.34 Посадової інструкції, з якою ОСОБА_2 ознайомлена 28 жовтня 2010 року, до її обов`язків відноситься затвердження підписом документів фінансового, розрахункового характеру, листів, договорів відповідно до наданої довіреності.
Згідно довіреності, ОСОБА_2 надано право від імені Банку укладати договори банківського вкладу на умовах «Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом підписання заяв про розміщення депозиту.
Станом на 30 січня 2015 до Банку звернулось 128 осіб із зверненнями щодо перевірки наявності депозитних вкладів та їх повернення, серед яких є і ОСОБА_1 (том 1 а.с.216-234).
Правонаступником АТ «Укрсоцбанку», згідно до відомостей, які містяться в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є АТ «Альфа-Банк» з 03 жовтня 2019 року (том 1 а.с.239-241).
Відповідно до копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк».

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами факт укладення договорів банківського вкладу та внесення ним коштів на депозит, які банком на вимогу вкладника не було повернуто.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який
не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).
Щодо підтвердження факту укладання договорів банківського вкладу
Частинами першою, другою статті 202 ЦК України передбачено,
що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми
та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (п.2 ст.208 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов
та вимог — відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,
що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк),
що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму
та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі – Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції № 174 банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час – час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі – Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції № 492); договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі, один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції № 492); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам і використання коштів за цими рахунками. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти
на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ,
що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Згідно з пунктами 1.1, 1.2, 1.3 глави 1 розділу IV Інструкції № 174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема, заява на переказ готівки (додаток 8) та заява на видачу готівки (додаток 10). Цією Інструкцією визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом. Касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.
Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу
з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа,
що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 01 лютого 2018 року у справі № 727/6902/15-ц (провадження № 61-677св18),
від 24 жовтня 2018 року у справі № 752/3746/15-ц (провадження
№ 61-21029св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 727/6902/15-ц (провадження № 61-40082св18), від 14 листопада 2019 року у справі
№ 752/3746/15-ц (провадження № 61-6196св19), від 03 червня 2020 року
у справі № 752/7208/15-ц (провадження № 61-14740св19).
12 вересня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення банку Васильковою Г.В. та ОСОБА_1 було укладено Договір банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів по закінченню строку дії Договору) №3, на суму 23 000,00 гривень, що підтверджується розпорядженням на поповнення вкладу від 12 вересня 2007 року. Банк відкриває клієнту депозитний рахунок № НОМЕР_1 для внесення грошових коштів. 1.1.1. Внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі розпорядження. У відповідності до п.1.3. Договору на депозитний рахунок додаткові внески коштів допускаються (том 1 а.с.28-31)
16 вересня 2008 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення банку Васильковою Г.В., було укладено Договір банківського вкладу (депозитний вклад) №3 у новій редакції (том 1 а.с.32-33).
Згідно п.1.1 Договору №3 від 16 вересня 2008 року банк продовжує термін депозитного вкладу на суму 78 000 гривень. Вклад поповнюється на суму відсотків 10560 грн. за рахунок коштів клієнта в сумі 11440 грн. загальна сума вкладу 100 000 грн. (том 1 а.с.32-34)
Також, 28 жовтня 2008 року було укладено ще один Договір банківського вкладу №137, згідно п.1.1 договору банк відкриває депозитний рахунок за № НОМЕР_2 у сумі 30 000 гривень на умовах визначених цим договором з нарахуванням відсотків 21% річних у гривні. 28 жовтня 2008 позивачем внесено до банку кошти в розмірі 30 000 грн., що підтверджується відповідним розпорядженням (том 1 а.с.37-39).
У матеріалах справи наявні розпорядження ПАТ «Укрсоцбанк» на внесення коштів на депозит та про додаткові внески коштів, які видала та підписала від свого імені, завіряючи печаткою банкою ОСОБА_2 , що відповідно до пунктів 1.1 указаних договорів є підтвердженням внесення клієнтом грошових коштів.
Відповідач в поданій апеляційній скарзі посилається на те, що укладені між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» договори не відповідають за формою та змістом договорам банківського вкладу, а надані розпорядження на внесення коштів за депозит не відповідають, визначеним Національним банком України формам ведення та обліку касових операцій, і не можуть бути належними доказами внесення ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок банківської установи на виконання умов цих договорів.
Колегія суддів вважає такі доводи відповідача помилковими.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені
в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У пунктах 66-68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), на яку також посилається заявник апеляційної скарги, зазначено, що «договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважатися недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми».
У справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) (№ 2) від 29 січня
2013 року Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зазначив,
що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати, і якщо він використовує
її на власну користь, банк повинен повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня
1997 року (далі – Конвенція) і є одним з основоположних елементів правової держави («Неждет Сахін і Періхан Шахін проти Туреччини» (Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey), № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня
2011 року).
Тобто, позивач правомірно сподівався на належне оформлення вказаних договорів вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі.
При цьому саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 10 квітня 2019 року
у справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19, від 13 жовтня
2020 року у справі № 369/10789/14-ц, провадження № 14-703цс19,
та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження
№ 14-20цс21.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня
2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21),
не знайшовши підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, наголосила, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів
за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню
до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив існування між сторонами договірних відносин, зокрема за договорами банківського вкладу від 12 вересня 2007 року №3, 16 вересня 208 року №3, 28 жовтня №137.
Вказані договори у судовому порядку не розірвано, недійсними не визнано, тому їх чинність презюмується (стаття 204 ЦК України).
Тобто позивач має право вимоги до банку про повернення вкладів
за договором банківського вкладу та застосування наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором.
Отже, суд першої інстанції, встановивши, що відповідальний працівник банку отримав кошти у загальному розмірі 1 044 000 гривень (том 1 а.с.113-114) для поміщення на належний ОСОБА_1 рахунок (депозитний), відкритий на підставі договорів банківського вкладу, однак не вніс їх, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення суми банківського вкладу за договорами.
Апеляційний суд зауважує, що питання про ступінь вини працівника банку, який привласнив кошти фізичних осіб (клієнтів), не впливає на обов`язок банку щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань
за відповідними договорами.
Отже, посилання апелянта на помилкове врахування районним судом постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року
у справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19, через відсутність обвинувального вироку відносно ОСОБА_2 є неправильним, адже районний суд урахував й інші висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у цій постанові, а не лише про наявність вироку, які є релевантними для цієї справи.

Щодо стягнення інфляційних втрат
Стосовно доводів апеляційної скарги про пропущення строку позовної давності при стягненні інфляційних втрат, слід зазначити наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК).
Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.  Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду
від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження
№ 61-5238св22), від 20 квітня 2023 року у справі №728/1765/21 (провадження №61-6640 св 21).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перебіг строку позовної давності у рамках даної справи щодо стягнення інфляційних втрат, що розпочався в травні 2017 року, не закінчився в травні 2020 року, оскільки Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з банку на користь позивача інфляційних втрат за п`ять років і чотири місяці в сумі 720 36,00 гривень.

Щодо стягнення 3% річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні. 
Колегія суддів зазначає, що 3 % річних нараховуються на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування коштами (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року справі № 757/40017/17-ц (провадження № 61-4249св19)).
У справі, що переглядається: предметом спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем заявлені позовні вимоги в межах строку позовної давності (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з банку на користь позивача трьох відсотків річних за останніх три роки в сумі 93 960,00 гривень, оскільки після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
З урахуванням вищенаведеного, судом першої інстанції належним чином оцінено наявні у матеріалах справи докази, правильно встановлено фактичні обставини справи та застосовано норми матеріального права.

Щодо порушення судом норм процесуального права
Є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що оскільки аналогічний позов ОСОБА_1 поданий раніше в рамках кримінальної справи, а тому суд першої інстанції у відповідності до п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України повинен був залишити позов без розгляду.
Так, відповідно до п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, що  ОСОБА_1 подав позов до АТ «Сенс Банк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу з підстав невиконання грошового зобов`язання.
Разом з тим, в рамках кримінального провадження позов поданий з підстав заподіяння  ОСОБА_1 шкоди.
Отже, в даній справі позов поданий з інших підстав.
Крім цього, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2023 року цивільний позов ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином - залишено без розгляду.
Також є безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не зупинив провадження у даній справі до вирішення кримінальної справи та набрання законної сили вироку суду щодо ОСОБА_2 .
Як було зазначено вище з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду, що вчинення працівником банку злочину (кримінального правопорушення) не впливає на договірні відносини вкладника і банку.

Щодо стягнення судового збору
Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2481 гривень.
Отже, максимальний розмір судового збору складає 12 405 грн.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.
Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивач звільнений від сплати судового збору.
Таким чином, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 12 405 грн. в рахунок відшкодування судового збору.
Проте суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув та помилково стягнув з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 18 583,20 грн. замість 12 405,00 грн.
За наведених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору підлягає зміні.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу АТ «Сенс-Банк» задовольнити частково, а рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2023 року змінити в частині стягнення судового збору та постановити в цій частині нове рішення. 
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 141, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» - задовольнити частково.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2023 року в частині стягнення судового збору на користь держави – змінити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 12405,00 грн.
В решті рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 18 травня 2023 року.
Головуючий                                              Н.К. Височанська
Судді:                                                 І.Н.Лисак
І.Б.Перепелюк