Номер провадження: 22-ц/813/2420/23 
Справа № 522/9009/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Шлапак А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 , а також адвоката Недашківського Андрія Володимировича, представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року, постановленого під головуванням судді Свяченої Ю.Б., повний текст рішення складений 01 грудня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, витребування майна та виділу частки майна із спільного сумісного володіння, -
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, витребування майна та виділу частки майна із спільного сумісного володіння, в якому просила:
- визнати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 138,2 кв.м. – об`єктом спільної сумісної власності подружжя – ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;
- визнати право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири й витребувати на користь позивачки 1/2 частину вищезазначеної квартири.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_3 зазначила, що у період з 03 липня 2004 року по січень 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який було укладено 03 липня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 року та актовим записом № 623 у книзі реєстрації актів про одруження Міського відділу РАЦС Одеського обласного управління юстиції.
У шлюбі подружжям було придбано майнові права на нерухоме майно - квартиру  АДРЕСА_2 , що підтверджується Інвестиційним договором про передачу майнових прав на житлову квартиру №109 від 23 серпня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельно-конструкторська фірма «СК». Відповідно до умов даного договору інвестор взяв на себе обов`язок щомісячно сплачувати забудовнику платежі за будівництво останнім вищезазначеної квартири. Сума договору склала 507 816,00 грн., які інвестору необхідно було внести на рахунок забудовника поетапно у період з моменту підписання договору до моменту зняття розмірів фактично збудованого майна. Так, у період до 01.12.2008 року грошові кошти у зазначеному вище розмірі, на виконання умов Інвестиційного договору були внесені подружжям у повному обсязі.
Подружжям було виплачено зазначену суму грошових коштів забудовнику, виконані ремонтні роботи внутрішнього оздоблення квартири, після чого подружжя із сином заселилися у вказану квартиру.
Позивачем надано до суду Договір цесії №109 ц від 02.12.2008 року, укладеного між ТОВ «Будівельно-конструкторська фірма «СК», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за яким цедент відступив цесіонарію свої права та обов`язки по Інвестиційному договору № 109 від 23.08.2005 року про передачу майнових прав на житлову квартиру  АДРЕСА_2 , а цесіонарій нібито сплатив цеденту грошові кошти за відступлення прав та обов`язків щодо нововибудованого об`єкту нерухомості у розмірі 550 278,00 грн.
Позивачка стверджувала, що ОСОБА_4 є близьким родичем (бабусею) ОСОБА_1 , що підтверджено відповідачем.
На підставі даного договору та переходу майнових прав на квартиру, ОСОБА_4 , виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на квартиру № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 від 22.06.2009 року.
На момент укладання Договору цесії №109ц ОСОБА_1 перебував у шлюбі з позивачкою. Будь-якої згоди (в т.ч. письмової) на відчуження (відступлення) нерухомого об`єкта - вищезазначеної квартири ОСОБА_3 ніколи не надавала, в тому числі й на укладання Договору цесії № 109ц від 02.12.2008 року.
Як зазначала позивачка, 01.03.2010 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, за яким дарувальник безоплатно передала у власність обдаровуваному квартиру під АДРЕСА_1 . Таким чином, квартира перейшла у власність ОСОБА_1 , хоча фактично використовувалась подружжям з моменту будівництва вказаної квартири.
На початку 2019 року чоловік та дружина припинили сумісно проживати у вищезазначеній квартири, стосунки погіршились й були розірвані, й в результаті чого ОСОБА_3 разом зі своїм сином змінила місце проживання. Так, 29 січня 2020 року, рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/6182/19, шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.
Позивачка стверджувала, що наразі власником вказаної квартири є ОСОБА_2 , яка володіє вказаним об`єктом нерухомості на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за реєстровим №4680, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 19 жовтня 2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вважає відчуження ОСОБА_1 даного об`єкту нерухомості протизаконним та таким, що порушує права ОСОБА_3 , а сам об`єкт нерухомості - квартиру - спільною сумісною власністю подружжя, адже квартира була придбана подружжям за спільні кошти та відчужена відповідачем за час перебування останнього у шлюбі з позивачем.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Витребувано на користь ОСОБА_3 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірне майно було придбано сторонами за час перебування у шлюбі за спільні кошти, доказів того, що квартира була придбана за спільні кошти позивачем до суду надано не було.
ОСОБА_1 зазначив, що станом на день звернення позивачки з позовом до суду, спірна квартира була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 , при цьому суд не врахував, що правочин по відчуженню не оскаржений та є дійсним.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,адвокат Недашківський А.В., представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, зазначивши, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири.
Також, не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Недашківський А.В., представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, проте суд першої інстанції не надав оцінки наявності або відсутності добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна – ОСОБА_2 та безпідставно витребував у добросовісного набувача 1/2 частину квартири.
Також суд першої інстанції не взяв до уваги, що ані договір цесії, ані договір дарування, за яким ОСОБА_1 набув у особисту власність спірну квартиру, ані договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 набула права власності на спірну квартиру судом недійсними не визнані, та позивачем позовні вимоги про визнання недійсними вказаних договорів не заявлялись.
Крім того, позивачем не доведено відсутність правових підстав для володіння ОСОБА_2 спірною квартирою.
Відзиву на апеляційну скаргу адвоката Недашківського А.В., представника ОСОБА_2 до суду надано не було.
В судове засідання призначене на 11 квітня 2023 року не з`явилась ОСОБА_3 , а також її адвокати Стадник П.О., Демчук Я.В., які були сповіщені належним чином (а.с. 235 т. 1, а.с. 8, 18, 22, 38, 41-43 т. 2).
Ухвалами суду від 06 квітня 2023 року за заявами адвоката Недашківського А.В., представника ОСОБА_2 , адвоката Саннікової Н.Г., представника ОСОБА_1 судове засідання у справі було призначене в режимі відеоконференції, за заявою адвоката Недашківського А.В. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, а за заявою адвоката Саннікової Н.Г. в режимі відеоконференції через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області (а.с. 46-49, 50, 51, 52 т. 2).
Копії ухвал про призначення відеоконференції були надіслані та отримані адвокатом Санніковою Н.Г., представником ОСОБА_1 , адвокатом Демчуком Я.В., представником ОСОБА_3 , адвокатом Недашківським А.В., представником ОСОБА_2 на їх електронні адреси, що підтверджується довідками про доставлення до електронної скриньки (а.с. 54, 55-61 т. 2).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
В судове засідання в режимі відеоконференції був запрошений адвокат Стадник П.О., від якого надійшло клопотання про розгляд справи в усіх засіданнях в режимі відеоконференції у зв`язку з не проведенням судових засідань за особистою явкою, однак адвокат Стадник П.О. не вийшов на зв`язок в режимі відеоконференції, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 68-72 т. 2).
Також колегія суддів звертає увагу, що судові засідання в суді апеляційної інстанції відбуваються у відкритому режимі, про що повідомлено на сайті Одеського апеляційного суд.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність ОСОБА_3 , а також її адвокатів Демчука Я.В. та Стадника П.О., які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Недашківського А.В., представника ОСОБА_2 , адвоката Саннікову Н.Г., представника ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, рішення скасуванню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, за таких підстав.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а оскільки ОСОБА_1 не доведено, що він придбав квартиру за особисті кошти, суд визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини спірної квартири, а також витребував на користь ОСОБА_3 1/2 частину спірної квартири.
Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.07.2004 року по 29.01.2020 року (а.с. 14, 16-17 т.1).
23.08.2005 року між ТОВ «Будівельна-конструкторська фірма «СК» та ОСОБА_1 укладено інвестиційний договір № 109 (а.с. 28 т. 1).
02.12.2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ТОВ «Будівельна-конструкторська фірма «СК» укладено договір цесії, за умовами якого ОСОБА_1 передає ОСОБА_4 свої права та зобов`язання по інвестиційному договору № 109 про передачу майнових прав на житлову квартиру від 23.08.2005 року, а ОСОБА_1 від ОСОБА_4 отримав 550 278 гривен за квартиру в якості компенсаційних відступлених прав та обов`язків за інвестиційним договором №109 (а.с. 28 т. 1).
22.06.2009 року Виконавчим комітетом ОМР ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності за № НОМЕР_3 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 20, 29 т. 1).
01.03.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с. 18 т.1). 
19.10.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 19, 123 т.1).
Щодо позовних вимог про визнання спільною власністю подружжя.
Відповідно до ч. 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Винятки з положень ч. 1 ст. 60 СК України визначені ст. 57 СК України відповідно до якої не все майно набуте подружжям під час шлюбу є їх спільної сумісною власністю, зокрема, ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки та інше майно визначене положеннями ст. 57 СК України.
Зважаючи на приписи ч. 1 ст. 60 СК України, спільною сумісною власністю подружжя є саме те майно, момент набуття права власності на яке одним з подружжя припадає на час перебування у шлюбі та таке майно не підпадає під виключення встановлені ст. 57 СК України.
Судом встановлено, що на момент укладення договору цесії від 02.12.2008 року, будівництво багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_3 , до якого входить спірна квартира, не було закінчено та цей будинок не було введено в експлуатацію, станом на 02.12.2008 року державна реєстрація права власності на спірну квартиру, як новостворений об`єкт нерухомого майна проведена не була, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої право власності на спірну квартиру, як новостворений об`єкт нерухомого майна вперше було зареєстровано 03.08.2009 року, тобто після укладення договору цесії 02.12.2008 року.
ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру за договором інвестування не набув.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині другій ст. 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Тобто, після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію, квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.
Право власності на новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України. Для отримання позивачем права власності саме на новозбудоване майно необхідна наявність ряду правопороджувальних фактів. Такими фактами, зокрема, є: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; акт приймання-передачі об`єкта будівництва та новоствореного майна.
Ст. 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02.12.2008 року ОСОБА_1 під час перебування у шлюбних відносинах уклав договір цесії, та отримав 550 278 грн., що не оскаржується позивачкою ОСОБА_3 .
Задовольняючи позовні вимоги про визнання квартири спільною власністю подружжя, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано вперше на підставі свідоцтва про право власності виданим виконавчим комітетом ОМР на ім`я ОСОБА_4 на підставі відчуження долі (а.с. 20 т. 1).
Щодо визнання права власності на 1/2 частку квартири.
За змістом статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, зазначена норма встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
З матеріалів справи вбачається, що після укладання договору цесії, ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності виданим виконавчим комітетом ОМР, потім подарувала квартиру ОСОБА_1 , який в свою чергу продав квартиру ОСОБА_2 . 
Суд першої інстанції витребуючи 1/2 частку квартири на користь ОСОБА_3 , виходив з того, що квартира є спільною частковою власністю подружжя.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України добросовісним набувачем визнається набувач, який не знав і не міг знати, що майно ним придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довивши, що під час вчинення правочину набувач мав засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Слід відзначити, що безпідставним є обмеження тлумачення положень частини першої статті 388 ЦК України через звуження кола потенційних відчужувачів лише продавцями, оскільки йдеться про особу, яка не мала права відчужувати річ, тобто про незаконного відчужувача (за будь-яким правочином, спрямованим на перехід права власності).
Колегія суддів звертає увагу на те, що право власності на новостворену квартиру виникло у ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданим виконавчим комітетом ОМР, яке не оскаржено ОСОБА_3 .
Суд задовольняючи позовні вимоги, фактично визнав право власності на майно, яке належить іншій особі, та право власності якої не оскаржено, та є правомірним, чим порушив норми матеріального права.
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суд повинен самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. 
З урахуванням встановлено суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є безумовною підставою для скасування рішення суду, та ухвалення нового про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .
Однак, колегія суддів не погоджується в повному обсязі з доводами апеляційних скарг за таких підстав.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що квартира була придбана за спільні кошти, колегія суддів вважає неспроможними, з тих підстав, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Доводи апеляційної скарги адвоката Недашківського А.В., представника ОСОБА_2 про те, що судом не звернута увага на добросовісність набуття права власності, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з тим, що договір це сії дійсний, а у ОСОБА_1 не виникало право на новозбудований об`єкт на підставі договору інвестування, укладеного під час знаходження у шлюбі.
За таких підстав, колегія суддів, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, оскільки під час розгляду справидоводи апеляційних скарг  ОСОБА_1 та адвоката Недашківського А.В., представника ОСОБА_2 знайшли своє часткове підтвердження. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення длясправи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, рішення суду скасуванню.
       Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу адвоката Недашківського Андрія Володимировича, представника ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року – скасувати.
Прийняти постанову.
Позовні вимоги  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, витребування майна та виділу частки майна із спільного сумісного володіння – залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 20 квітня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра