КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 761/22281/20                                              Головуючий у І інстанції П`ятинчук І.В.
Провадження №22-ц/824/5481/2023                         Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
03 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Журби С.О., Писаної Т.О.,
за участі секретаря Істоміної О.Г.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування за законом та визнання права на спільне майно подружжя,
 
УСТАНОВИВ:
 
У липні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування за законом та визнання права на спільне майно подружжя.
З урахуванням поданої 01.02.2022 року заяви про уточнення позовних вимог, просила суд:
- встановити юридичний факт проживання   ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу та веденняспільного господарства з  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1996 року по день смерті останнього -  ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 гаражний бокс № НОМЕР_1 у автогаражному кооперативі «Троянда» розташований за адресою: АДРЕСА_3; 
- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частку гаражного боксу № НОМЕР_1 у автогаражному кооперативі «Троянда» розташованого за адресою: АДРЕСА_3; 
- надати ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 разом із спадкоємцями за законом першої черги.
В обґрунтування позову зазначала, що починаючи з 1996 року вона проживала з  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 , по день його смерті. 
Під час проживання подружжям у 1998 році було придбано гараж № НОМЕР_2 в АГК «Троянда» вартістю 1000,00 доларів США. Гараж було придбано за спільні кошти: 500,00 доларів США дала позивачка і 500,00 доларів США заплатив ОСОБА_5 .
У 2016 році ОСОБА_5 здійснив обмін гаражу на прохання сусіда по кооперативу. Йому віддали гараж № НОМЕР_1 , а він віддав сусіду гараж № НОМЕР_2 . 
Гаражний бокс № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Троянда», який розташований за адресою: АДРЕСА_3, був оформлений на ім`я ОСОБА_5 , оскільки він був водієм і безпосередньо користувався гаражем. Реєстрація права власності була здійснена приватним нотаріусом Чмирук О.В. на підставі ордеру №1051, виданого 10.11.2016 року АГК «Троянда».
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, знаходячись у своєму будинку по АДРЕСА_2 .
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є позивачка, як дружина померлого, яка проживала з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, а також сестра померлого - ОСОБА_2 , яка підтримувала родинні стосунки із померлим, однак участі у придбанні гаражного боксу не мала.
Позивачка зазначала, що вважає себе дружиною померлого та відповідно такою, яка має усі юридичні права та обов`язки дружини, яка б перебувала у зареєстрованому шлюбі. Підтвердженням тому є норми Сімейного кодексу, які надають їй право на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. 
Визнання її особою, що проживала однією сім`єю із ОСОБА_5 , необхідно їй для оформлення спадщини, що залишилася після його смерті та фактично була придбана ними під час проживання разом однією сім`єю і є спільним майном подружжя.
Рішенням Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2022 рокув задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не розглянув заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі, змінив (скоротив) перелік її вимог (зміну черговості одержання права на спадкування вона не вимагала), сконцентрував увагу лише на питання наявності доказів факту придбання гаражного боксу № НОМЕР_1 (який вони не купували, а отримали шляхом обміну), не встановив юридичний факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не дав належної оцінки поданим позивачем доказів факту спільного проживання (довідці з лікарні), не розглянув питання про визнання за позивачем права особистої власності на частку гаражного боксу, ухваливши рішення з позиції упередженого ставлення судді до позивача.
Зазначає, що в обґрунтування позовних вимог до суду були надані наявні копії документів про користування ОСОБА_5 в період спільного проживання з ОСОБА_1 гаражним боксом № НОМЕР_2 з 1998 року до 2016 року, а потім гаражним боксом № НОМЕР_1 після переоформлення членства в гаражному кооперативі відповідно до вимог чинного законодавства. Були викликані і допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які засвідчили той факт, що придбання гаражного боксу № НОМЕР_2 здійснювалося за безпосередньою участю позивача, із її грошовим внеском. Однак суд першої інстанції не дав належної оцінки зазначеним доказам, що вказує на необхідність перегляду ухваленого рішення суду та його скасування. Просила також викликати повторно до суду апеляційної інстанції та допитати свідків, які підтвердять факт спільного проживання та обставини придбання гаражного боксу № НОМЕР_2 : ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, не надходили.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу, згідно частини третьої статті 360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Сєньков О.О. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надіслала на адресу апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю бути присутньою за станом здоров`я. зазначила, що заперечує проти апеляційної скарги та вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.
Апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки ОСОБА_2 з урахуванням вимог частини другої статті 372 ЦПК України, оскільки разом із клопотанням про відкладення розгляду справи не було надано доказів, підтверджуючих поважність причин неявки відповідачки у судове засідання. Крім того, її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача і представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону відповідає.
Частиною першою статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Так, судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки Автогараджного кооперативу «Троянда» від 15.09.2021 року № 23 ОСОБА_5 користувався гаражем № НОМЕР_2 та сплачував за нього членські внески та вступний внесок з 02.02.1998 року, але документів, що він являється членом кооперативу АГК «Троянда» за адресою: АДРЕСА_3, а саме його заява існує на гараж № НОМЕР_1 від 10.10.2016 року. Документів на заняття гаражу № НОМЕР_2 на ОСОБА_5 в архіві АГК «Троянда» відсутні (а.с. 78).
Згідно копії заяви від 10.10.2016 року, ОСОБА_5 просив правління АГК «Троянда» прийняти його в члени кооперативу як власника гаража № НОМЕР_1 Своєчасну сплату членських внесків гарантував. (а.с. 80)
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.05.2020 року ОСОБА_5 належав на праві приватної власності гараж № НОМЕР_1 загальною площею 41,1 кв.м. в Автогаражному кооперативі по будівництву та експлуатації колективних гаражів та стоянок « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою: АДРЕСА_3 . Дата державної реєстрації 19.12.2016 року. Підстава для державної реєстрації права: довідка № 14 від 10.11.2016 року, видана АГК «Троянда»; ордер №1051 від 10.11.2016 року, виданий АГК «Троянда». (а.с. 6-7).
З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що місце проживання ОСОБА_5 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 .(а.с. 148)
З матеріалів справи також вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, про що свідчить актовий запис № 76 Виконавчого комітету Батуринської міської ради Бахмацького району Чернігівської області.
З матеріалів спадкової справи №147/2020 заведеної 07.02.2020 року до майна померлого ОСОБА_5 вбачається, що 07.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (а.с. 147)
Листом від 07.02.2020 року № 856/02-14 позивачу було повідомлено, що для отримання спадщини необхідно надати нотаріусу рішення суду про визнання факту проживання однією сім`єю з померлим не менше 5 років, згідно зі ст. 1264 ЦК України (а.с. 153).
Відповідач ОСОБА_2 13.01.2020 року також звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 рідного брата ОСОБА_5 , 1956 року народження. (а.с. 155)
Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 18» від 07.12.2021 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був госпіталізований 06.04.2017 року до Київської міської клінічної лікарні № 18 по самозверненню. В медичній карті стаціонарного хворого № 643 вказана його адреса проживання - АДРЕСА_1 . (а.с. 91)
Позивачем суду також надано копію медичної карти стаціонарного хворого № 643 , з якої вбачається, що ОСОБА_5 з 06.04.2017 року по 19.05.2017 року перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні терапії Київської міської клінічної лікарні № 18. Місце проживання ОСОБА_5 зазначено - АДРЕСА_1 . (а.с. 90)
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , з урахуванням поданих 01.02.2022 року уточнень, вбачається, що спір у даній справі виник щодо права власності позивача на частину гаражного боксу № НОМЕР_1 , загальною площею 41,1 кв.м.,в Автогаражному кооперативі по будівництву та експлуатації колективних гаражів та стоянок « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою: АДРЕСА_3 , який було придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за спільні кошти, по 500 доларів США з кожного. Крім того, ОСОБА_1 також претендує на спадкування після смерті ОСОБА_5 , як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю, як чоловік і дружина, без реєстрації шлюбу. У зв`язку із зазначеним, позивач просила встановити юридичний факт спільного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_5 з 1996 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Оскільки ОСОБА_1 заявлено позов, який охоплює період з 1996 року по 08 грудня 2019 року, то до правовідносин, які виникли у цей період, підлягають застосування норми матеріального права з урахуванням положень частини першої статті 58 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», положень Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство), якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.
В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.  
Саме такий правовий висновок викладено у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15, на який посилалася позивач у позовній заяві.
Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовані.
Положення Кодексу про шлюб та сім'ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.
З огляду на вказане, встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 280/705/17 (провадження № 61-37425св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19).
Як вказується позивачем, у досліджуваний період  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі не перебували.
ОСОБА_1 не була членом сім`ї  ОСОБА_5 у розумінні приписів Кодексу про шлюб та сім'ю України, оскільки наведеним у вказаному Кодексі поняттям «члени сім`ї» охоплювалося коло осіб, які мали кровний зв`язок, або ж їхні взаємовідносини виникали внаслідок встановлення опіки (піклування), усиновлення.
Відповідно до частини другоїстатті 430 Цивільного кодексуУРСР 1963 року громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. За змістом пункту другого частини першої статті 44 ЦК УРСР такий договір мав укладатися у письмовій формі.
У справі, що переглядається, позивачка ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про визнання за нею права особистої власності на частину гаражного боксу, не надала суду належних доказів існування певної угоди між  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 щодо створення спільної власності, а саме придбання гаражного боксу, як і докази об`єднання їх для спільної діяльності та придбання майна внаслідок спільної праці, шляхом внесення нею та ОСОБА_5 на придбання гаража грошових коштів в розмірі по 500 доларів США з кожного.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В даній справі показі свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не є належними доказами, якими підтверджується факт придбання спірного гаражного боксу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 шляхом оплати грошових коштів в розмірі по 500 доларів США з кожного.
Крім того, суд першої інстанції, надаючи оцінку показам вказаних свідків вірно зазначив, що у своїх поясненнях свідки не змогли показати за яких саме обставин, та за які саме грошові кошти було придбано спірний гараж.
Відтак позивачем суду не надано інших належних і допустимих доказів, які б у сукупності доводили те, що спірний гаражний бокс № НОМЕР_1 , загальною площею 41,1 кв.м.,в Автогаражному кооперативі по будівництву та експлуатації колективних гаражів та стоянок « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою: АДРЕСА_3 , є спільною власністю  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , і суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цього майна.
На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спірного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.
Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Таким чином, законодавством передбачено можливість набуття права спільної власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі коли вони проживають однією сім`єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.
Відповідно до пункту 8 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 28.06.1991 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» - у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.
Статтею12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в статті 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
З матеріалів даної справи вбачається і не заперечується сторонами, що ОСОБА_5 користувався гаражем № НОМЕР_2 та платив за нього членські внески з 02.02.1998 року, однак архівні документи щодо гаражу № НОМЕР_2 , крім приходного касового ордеру про сплату ОСОБА_5 членських внесків за січень-березень 1998 року, плати за землю та вступного внеску до АГК «Троянда», не збереглись. 
З пояснень позивачки ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_5 користувався гаражем № НОМЕР_2 в АГК «Троянда» з 1998 року, повністю виплатив його вартість, однак у 2016 році обміняв гараж № НОМЕР_2 на гараж № НОМЕР_1 .
19 грудня 2016 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на гараж № НОМЕР_1 загальною площею 41,1 кв.м. в Автогаражному кооперативі по будівництву та експлуатації колективних гаражів та стоянок « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою: АДРЕСА_3 . 
Матеріали справи не містять даних про те, коли саме ОСОБА_5 повністю вніс повну оплату за гараж, а тому не вбачається за можливе встановити дату набуття останнім права власності на спірний гараж, відомо лише, що державною реєстрацією у 2016 році підтверджено існування такого права у ОСОБА_5 .
В той же час, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період з 01.01.2004 року по 19.12.2016 року однією сім`єю, наявність у них спільного побуту, взаємні права та обов`язки.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки поданим позивачем доказам спільного проживання, зокрема фотографіям та показанням свідків щодо проживання позивача і ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Надані позивачем копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між нею та ОСОБА_5 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.
Такі правові висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 750/12880/19 (провадження № 61-8759св20).
Щодо вимог ОСОБА_1 про надання їй права спадкування за законом після ОСОБА_5 разом із спадкоємцями за законом першої черги.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).
Згідно з частинами першою, третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Верховний Суд виходить з того, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати частину другу статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. (частини перша та друга статті 21 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20) та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17 (провадження № 61-7715св21).
Матеріали справи не містять переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання позивача та ОСОБА_5 однією сім`єю у період з 2014 року по день смреті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Довідка Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 18» від 07.12.2021 року про госпіталізацію ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.04.2017 року до Київської міської клінічної лікарні № 18 по самозверненню, в якій адресою проживання хворого зазначено: АДРЕСА_1 , не може бути взята до уваги, оскільки саме по собі проживання особи у зазначений період часу за однією адресою не доводить спільності їх проживання як однієї сім`ї, пов`язаності спільним побутом, ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
Суд першої інстанції також обґрунтовано критично поставився до показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , оскільки лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу.
Крім того, показання зазначених свідків частково спростовуються показаннями свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що останні роки життя ОСОБА_5 проживав сам у будинку по АДРЕСА_2 . 
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
З огляду на відсутність переконливих доказів щодо проживання позивачки з ОСОБА_5 однією сім`єю, в тому числі недоведеність, що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, а саме спільне проживання, введення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільний відпочинок, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання майна, починаючи з 2014 року по 2019 рік, доводи позивача щодо віднесення її до четвертої черги у праві на спадкування за законом є необґрунтованими.
Апеляційний суд також звертає увагу, що посилаючись на положення статті 1259 ЦК України, ОСОБА_1 у позовних вимогах просила суд надати їй право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 разом із спадкоємцями першої черги.
За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
В той же час, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та наявність у неї права на спадкування четвертої черги спадкоємців за законом, відсутні підстави для застосування у даній справі положень статті 1259 ЦК України. 
З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києвавід 29 листопада 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 04.05.2023 року.

 

Суддя-доповідач                                                        Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                               Журба С.О.
 
                                                                            Писана Т.О.