Справа № 344/20935/21 
Провадження № 22-ц/4808/25/23 
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі: 
головуючого  (суддя-доповідач) Максюти І.О.,
суддів                                             Василишин Л.В., Фединяка В.Д., 
секретаря                                       Петріва Д.Б.,
з участю представника відповідача Івано-Франківського національного медичного університету Хомут У.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського національного медичного університету про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Мелещенко О.В. 24 березня 2022 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 25 березня 2022 року,     
                                               в с т а н о в и в :
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подано позов до Івано-Франківського національного медичного університету про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату. 
В обґрунтування позову зазначено, що наказом Івано-Франківського національного медичного університету №7-о від 08.01.2019 прийнятий на роботу на посаду сторожа відділу сторожової охорони.
Наказом Івано-Франківського національного медичного університету №1590-д від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи» відсторонено його від роботи з 08 листопада 2021 року, на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати. 
Своє відсторонення від роботи вважає незаконним, оскільки чинним законодавством прямо не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. 
Перелік хвороб, встановлений ч.1,2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», є вичерпним і серед нього відсутня коронавірусна хвороба COVID-19. Окремо звертає увагу суду на тому, що на сьогодні не встановлено окремого порядку законом про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19.
Такої підстави відсторонення, як відмова працівником від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань, нормами КЗпП України не передбачено, будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би надавав право роботодавцю відсторонювати від посади працівника за відмову працівником від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань, відповідачем не зазначено. 
Позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним та таким, що грубо порушує його право на працю і супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України. 
З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив визнати незаконним та скасувати пункт 59 додатку 1 пункту 1 наказу Івано-Франківського національного медичного університету №1590-д від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи»; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому заробітну плату за період з 08.11.2021 року по 01 березня 2022 року (а.с.1-5, 61-62).
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 березня 2022 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі (а.с.78-89).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права.
Апелянт зазначив, що не погоджується із висновками суду про правомірність дій відповідача щодо відсторонення його від роботи, оскільки на час його відсторонення в Україні чи в окремих її місцевостях не вводився режим надзвичайного стану, а тому введення Кабінетом Міністрів України карантину та запровадження для деяких категорій працівників таких суттєвих обмежень його права на працю, що згідно ст.64 Конституції України допустиме лише  за умови введення такого стану, являється неправомірним.
Також зазначає, що на момент відсторонення від роботи у нього не було діагностовано гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а така хвороба у переліку захворювань, визначеної Інструкцією, не передбачена. Крім того, при відстороненні відповідачем порушено процедуру оформлення подання про відсторонення (п.2.1) і, як наслідок, ректором університету видано протиправний наказ за №1590-д «Про відсторонення від роботи».
Апелянт вважає, що судом не спростовано його доводів, що календар профілактичних щеплень в Україні, як єдиний нормативно-правовий акт, який встановлює обов`язкові щеплення, серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачає щеплення від коронавірусної хвороби, а тому таке щеплення не являється взагалі обов`язковим.
На думку апелянта, висновки суду про правомірність видання відповідачем спірного наказу через порушення ним свого громадського обов`язку щодо вакцинування спростовуються тим, що в судовому засіданні не було встановлено  доказів фактичних підстав для такого відсторонення, а саме: оформлення лікарем форми №063-2/о, письмового підтвердження, акту присутності свідків або подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Тобто, його відмова надати документи або інформацію, як  містить лікарську таємницю, в тому числі щодо проведення щеплення чи наявності протипоказань, які б особа не хотіла розголошувати стороннім, не являється підставою вважати, що у нього не було взагалі наміру вакцинуватись під час такого відсторонення. 
З цих підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Розгляд справи здійснити без його участі, судові витрати покласти на відповідача (а.с. 93-96, 100-103).
Представником Івано-Франківського національного медичного університету подано відзив на апеляційну скаргу. В обґрунтування зазначає, що карантинні обмеження можливі не лише за умови введення режиму надзвичайного стану, як наголошує апелянт. Питання впровадження і функціонування карантину регулюється Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», яким не передбачено обов`язкового запровадження надзвичайного стану з метою запровадження карантину і вони можуть бути окремими правовими станами. Зазначає, що відсторонення від роботи у передбачений законом спосіб не є примушуванням до вакцинації чи притягнення до дисциплінарної відповідальності. У законодавстві відсутня норма, яка б дозволяла примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо вакцинація обов`язкова, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, тому у разі відсутності вакцинації чинне законодавство дозволяє відсторонювати працівників від роботи. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення позивача від роботи не призвело до порушення його конституційних прав на працю, що і було встановлено судом першої інстанції. Крім того, позивача було ознайомлено із правовими підставами до відсторонення у випадку відсутності вакцинації. Щодо посилання апелянта на те, що лише Календар профілактичних щеплень в Україні встановлює обов`язкові щеплення, слід зазначити, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2020 року №521 до переліку особливо небезпечних інфекційних хвороб, затверджених Міністерством охорони здоров`я України від 19.07.1995 року №133 (пункт 39), внесено COVID-19. Щодо посилання позивача на необхідність внесення подання від посадових осіб державно-санітарно-епідеміологічної служби щодо відсторонення, то 29.03.2017 року відповідно до постанови КМУ №348 прийнято рішення про ліквідацію останньої, тому дані інституції не відповідають за сферу вакцинації населення. Реалізація державної політики в сфері охорони здоров`я і безпосередньо вакцинації покладена на Міністерство охорони здоров`я України. Тому оспорюваний наказ відповідача є таким, що у повній мірі ґрунтується на законних положеннях трудового законодавства і законодавства у сфері охорони здоров`я. Також інформація про COVID-сертифікати та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, законодавством не передбачена. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін (а.с.113-118).
У судове засідання не з`явився апелянт ОСОБА_1 , про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Однак, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за його відсутності.
Вислухавши пояснення представника відповідача Івано-Франківського національного медичного університету Хомут У.В., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі  питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги  і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для  вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини  сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає  застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в  позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Встановлено, що наказом Івано-Франківського національного медичного університету № 7-0 від 08 січня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на посаду сторожа відділу сторожової охорони (а.с.10-11).
Позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 07.11.2017 року (а.с.14).
Відповідачем на адресу усіх підрозділів Івано-Франківського національного медичного університету направлено повідомлення про те, що працівники університету, які не щепляться проти COVID-19, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати (а.с.73).
08 листопада 2021 року Івано-Франківським національним медичним університетом видано наказ №1590-д «Про відсторонення від роботи» на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати  сторожа відділу сторожової охорони ОСОБА_1 , з яким позивача ознайомлено (а.с.12-13). 
ОСОБА_1   10.11.2021 року повідомлено про зміст наказу №1590-д від 08.11.2021 року «Про відсторонення працівників» на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Позивач підписав даний наказ із зауваженнями про незгоду з ним  (а.с.49).
Документ, який підтверджує наявність щеплення проти COVID-19 або довідка про абсолютні протипоказання для проведення профілактичного щеплення, в матеріалах справи відсутні.
01 березня 2022 року Івано-Франківським національним медичним університетом видано наказ №232-д «Про зупинення дії наказу Івано-Франківського національного медичного університету №1590-д від 08.11.2021 року «Про відсторонення працівників» до завершення воєнного стану в Україні (а.с.63).
На виконання вимог ухвали апеляційного суду Івано-Франківським національним медичним університетом надано наступні докази.
Із змісту листа від 22.03.2023 року за №06/940 встановлено, що ОСОБА_1 , працює на посаді сторона сторожової охорони, його робоче місце знаходиться безпосередньо на першому поверсі в холі гуртожитку АДРЕСА_1 . При виконанні своєї роботи позивач контактує із студентами, які проживають в гуртожитку, з відвідувачами та працівниками гуртожитку та університету. Крім реєстрації відвідувань, він здійснює кожних дві години обходи території, коридорів та приміщення, за необхідності в разі порушення правил проживання має право заходити в кімнати. Кількість відвідувачів гуртожитку фіксується за допомогою пропускної системи STOP-NET 4.0 (v4.0.20.202). 
На підтвердження кількості відвідувачів, що фіксується за допомогою пропускної системи, відповідачем долучено відповідний журнал обліку, в якому міститься реєстрація відвідувачів за період з 01.11.2021 року по 28.02.2022 року.  Кількість записів становить 299006. Також зазначено, що у 2021-2022 навчальному році освітній процес здійснювався в змішаній формі: лекції проводились дистанційно, практичні заняття – аудиторно, враховуючи постанови головного державного санітарного лікаря і епідеміологічне зонування м. Івано-Франківська. Дистанційна форма роботи для сторожів на час карантину не запроваджувалася. В період відсторонення, а саме з 01.11.2021 до 28.02.2022 року, в гуртожитку проживали студенти. Крім того, згідно постанови державного санітарного лікаря, у разі вакцинації всіх працівників закладів вищої освіти здобувачам освіти дозволялося відвідувати заклад навіть в умовах червоної зони (а.с.165-166).
Відповідно до Інструкції, затвердженої у 2016 році, в обов`язки сторожа відділу сторожової охорони, зокрема,  входило: обійти і оглянути ззовні будівлю та його дворову прилеглу територію; перевірити на поверхах стан приміщень санітарно-гігієнічного та побутового призначення та інші приміщення загального користування; пропускати в приміщення службових осіб університету в будь-який час доби для виконання своїх обов`язків при пред`явленні ними службових посвідчень або ідентифікатора особи; пропускати в приміщення службових осіб  державних або громадських організацій для виконання своїх службових обов`язків і реєструвати їх у спеціальному журналі; пропускати в приміщення відвідувачів в робочі дні з 16:00 до 21:00 год, а у вихідні дні з 9:00 до 21:00 години і реєструвати їх в спеціальному журналі (студенти університету та близькі родичі); видавати мешканцям та посадовим особам на їх вимогу ключі від відповідних навчальних, службових та культурно-побутових приміщень; обходити гуртожиток (навчальні, лекційні корпуси) у вечірні та нічні години (в будні дні з 22:00 до 06:00, у вихідні дні – цілодобово); під час чергування постійно знаходитись на території об`єкта, виконувати правила внутрішнього розпорядку, вимагати їх дотримання всіма працівниками і студентами, відлучатись з об`єкта, який охороняється, категорично заборонено; обійти разом із змінним черговим гуртожитку усі поверхи будівлі гуртожитку, тощо (а.с.167-171).
Наказом Івано-Франківського національного медичного університету №1040-д від 30.08.2021 року «Про організацію освітнього процесу на 2021-2022 навчальний рік», з метою належної організації та проведення освітнього процесу, відповідно до Законів України «Про вищу освіту», «Про освіту» та статті 40 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», Постанови Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 р. №104 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», постанови Головного державного санітарного лікаря України від 26.08.2021 р. №9 «Про затвердження протиепідемічних заходів у закладах освіти на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірсуної хвороби (Covid-19), наказу ректора від 14.08.2020 року №767 «Про підготовку до проведення освітнього процесу в ІФНМУ за умов адаптованого карантину», затверджених графіків освітнього процесу на 2021-2022 н.р., зокрема, освітній процес для здобувачів усіх освітніх програм розпочати з 01 вересня 2021 року та проводити  за змішаною формою (лекції – дистанційно; практичні, семінарські, консультації, відпрацювання і інші види занять – в аудиторіях, навчально-практичних центрах, клінічних базах із забезпеченням та дотриманням необхідних протиепідемічних правил і заходів як Університету, так і лікувальних закладів охорони здоров`я (клінічних баз) (а.с.172-176).
Згідно наказу Івано-Франківського національного медичного університету №07-д від 05.01.2022 року «Щодо організації освітнього процесу в Університеті у весняному семестрі 2021-2022 н.р.», освітній процес в Університеті з 10 січня 2022 року продовжено за змішаною формою (аудиторною та дистанційною) для здобувачів освіти усіх рівнів, за усіма освітніми програмами: лекції проводити дистанційно; семінарські та практичні заняття – в аудиторіях навчальних корпусів та клінічних баз, дотримуючись санітарно-епідеміологічних вимог та Алгоритму дій у відповідності до наказу ректора ІФНМУ №767-д від 14.08.2020 року та правил розпорядку закладів охорони здоров`я, відповідно до розкладів занять та часових норм; навчання для слухачів циклів тематичного удосконалення продовжити дистанційно впродовж січня 2022 року, а з 01 лютого 2022 року – аудиторне (а.с.177-179).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з положень ст. 3,43 Конституції України, ст. 46 КзПП України, ст. 12 Закону України «Про забезпечення населення від інфекційних хвороб», враховуючи, що у законодавстві України відсутня норма, яка б дозволяла примусову вакцинацію, а також те, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, гарантовані Конституцією України, між тим, такі втручання цілком припустимі в інтересах держави і суспільства і обумовлено необхідністю поваги таких же прав і свобод інших людей. Враховуючи, що позивачем не надано жодного медичного чи іншого документу про те, що він має протипоказання до щеплення від гострої распіраторної хвороби Covid-19, однак позивач скористався своїм правом на відмову від щеплення, не вбачаючи обмежень у праві позивача на будь-яку роботу в будь-якій іншій установі, доказів на підтвердження порушення відповідачем трудових прав позивачем не надано, у зв`язку з чим безпідставними є доводи позивача щодо неправомірності його відсторонення, і як наслідок, немає підстав і для стягнення середнього заробітку.
З такими висновками апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
При вирішенні цього спору слід застосовувати такі норми матеріального права.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України Про захист населення від інфекційних хвороб, наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлені обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я. Зокрема, згідно з пунктами «а», «б» зазначеної статті громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
На виконання статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» Міністерство охорони здоров`я України Наказом від 04.10.2021 року №2153 затвердило Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.
Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Наказом від 04.10.2021 року №2153 передбачено, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).
Реєстрація вказаного наказу Міністерством юстиції України свідчить про те, що він відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини.
Так, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (пункт 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731).
Отже, обов`язковій вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з працівників із наведеного в Наказі Міністерства охорони здоров`я України №2153 переліку, не підлягають лише ті працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.
Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.
На території України діяв карантин, установлений постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 доповнено постанову Кабінету Міністрів України № 1236 новим пунктом 41-6.
Пунктом 41-6 даної постанови Кабінету Міністрів України №1236 керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі № 4004-XII та Інструкції № 66.
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.
Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.
Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.
Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.
Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від проведення профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.
Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.
Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.
Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21).
Згідно з ст.286 Цивільного кодексу України під лікарською таємницею слід розуміти таємницю про стан здоров`я особи; факт звернення за медичною допомогою; діагноз; інші відомості, одержані при медичному обстеженні особи.
Сертифікат вакцинації або документ, який підтверджує протипоказання щодо вакцинації, не несе лікарської або медичної таємниці, а є документом, що підтверджує певний факт, а саме: факт вакцинації або наявність протипоказань.
Наразі немає жодної правової позиції Європейського суду з прав людини щодо відсторонення від роботи працівника у зв`язку з відсутністю в нього щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
У цьому контексті Європейський суд з прав людини висловлювався лише з процедурних питань. Йдеться про правило №39 Регламенту Суду («interim measures»), яке дозволяє Європейському суду з прав людини негайно вжити тимчасових заходів у разі існування ризику настання непоправного наслідку порушення прав людини.
Так, у серпні 2021 року Європейський суд з прав людини відхилив запит про вжиття тимчасових заходів, поданий 672 французького закону щодо положення, яке передбачає вимогу про обов`язкову вакцинацію для ряду професій, з подальшим відстороненням від роботи в разі її недотримання(Abgrali and 671 Others, v. France,запит під заявою № 41950/21).
У вересні 2021 року Європейський суд з прав людини розглянув два запити про вжиття тимчасових заходів, які подані медичними працівниками, щодо їхнього обов`язку вакцинації проти Covid-19 для того, щоб мати змогу продовжувати працювати. Згідно з правилом № 39 Регламенту Суду медики просили застосувати тимчасові заходи та негайно зупинити впровадження закону. Проте Європейський суд з прав людини відхилив ці прохання, аргументуючи задоволення подібних запитів лише у тих випадках, якщо заявники можуть зіткнутися з реальним ризиком нанесення шкоди (Kakaietriand fythersк Greece, запит під заявою № 43375/21,Theofanopoulou and Othersи. Greece,запит під заявою № 43910/21).
Разом із цим частково релевантним у цьому контексті є рішення від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України», в якій Європейський суд з прав людини вказав, що: 1) так, фізична недоторканність особи охоплюється концепцією «приватне життя», яке захищене статтею 8 Конвенції (X and Y v. the Netherland); 2) так, недоторканність тіла людини стосується найбільш інтимних сфер приватного життя, а обов`язкове медичне втручання, навіть незначного характеру, є втручанням у це право на приватне життя (Y.F. v. Turkey); 3) так, обов`язкова вакцинація як процедура є втручанням у право на повагу до приватного життя, а саме фізичну та психологічну недоторканість, передбачені статтею 8 Конвенції. Однак таке втручання було передбачене законодавством України та переслідувало легітимну мету охорони здоров`я, що не може вважатися порушенням.
Крім того, вирішуючи дану справу по суті вимог, суд враховує наступні рішення Європейського суду з прав людини.
«Карло Боффа проти Сан-Марино» 1998 року, у якій Європейський суд з прав людини визначив, що держава наділена широким полем розсуду в питаннях вакцинації як способу запобігання поширенню небезпечних захворювань та визнав, що в цій справі таке втручання було необхідним в демократичному суспільстві.
«Ваврічка та інші проти Республіки Чехія» 2021 року, у якому Європейський суд з прав людини визнав наявність втручання у права заявників, а також і те, що таке втручання було законним, пропорційним та необхідним в демократичному суспільстві.
Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обмеження прав позивачки переслідувало легітимну мету, а дії відповідача не суперечили пункту 2 статті 8 Конвенції з прав людини.
Так, наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.
11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19.
Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова № 211), Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на період із 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників).
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції.
У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 квітня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу - до 30 квітня 2023 року). 
Наведені постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах.
24 грудня 2020 року МОЗ видало наказ № 3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках» (далі - Дорожня карта).
Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні.
Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп, проте наказом МОЗ від 27 жовтня 2021 року № 2362 абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено.
Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме: для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21).
За відсутності індивідуалізуючих ознак конкретного спору, розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача.
Зокрема, потрібно враховувати такі обставини:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням».
У справі, яка переглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю, в тому числі на заробітну плату, відпочинок та соціальний захист, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, в тому числі дітей, які здобувають освіту в цьому закладі і мають право на безпечний освітній процес і відповідно до чинного законодавства не підлягають вакцинації; інших працівників цього ж закладу освіти, які здійснили у встановленому державою порядку щеплення до 08 листопада 2021 року. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета: загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.
Держава, встановивши обов`язковість щеплень для певних категорій працівників, зокрема працівників закладів загальної середньої освіти, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі і власне не щепленого працівника.
Колегія суддів зазначає, що відмова від вакцинації є правом громадянина, але, як будь-яке право, в деяких ситуаціях це право може бути обмежено. Обмеження прав може відбуватися в інтересах держави і суспільства і обумовлено насамперед необхідністю поваги таких же прав і свобод інших людей, а також необхідністю нормального функціонування суспільства і держави.
Застосовуючи наведені критерії оцінки пропорційності у приватне життя позивача, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 обіймає посаду сторожа відділу сторожової охорони Івано-Франківського національного медичного університету та належить до працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 
Івано-Франківським національним медичним університетом від 08 листопада 2021 року видано наказ № 1590-д «Про відсторонення від роботи», яким відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати працівників згідно Додатку №1, в якому за порядковим номером 59 значиться ОСОБА_1 (сторож відділу сторожової охорони) (а.с.12-13).
Наказ про відсторонення позивача від роботи видано на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ, наказу МОЗ № 2153 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393), пункту 41-6 Постанови № 1236.
Держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.
Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Згідно з частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.
Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи, що ОСОБА_1 як сторож відділу сторожової охорони Івано-Франківського національного медичного університету виконує роботу, що обумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками цього вищого навчального закладу (його робоче місце знаходиться безпосередньо на першому поверсі в холі гуртожитку та при виконанні своєї роботи позивач контактує із студентами, які проживають в гуртожитку, з відвідувачами та працівниками гуртожитку та університету; крім реєстрації відвідувань (які за оспорюваний період становлять 299006), здійснює обходи території, коридорів та приміщення)), що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не може,  Івано-Франківський національний медичний університет правомірно був змушений ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи. 
З огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновляється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили його відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), отже, суд не встановив порушення права позивача на працю, передбаченого у статті 43 Конституції України.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. 
При цьому саме працівник має надати роботодавцю документи, які підтверджуватимуть проходження повного курсу вакцинації проти COVID-19 або першого етапу вакцинації (одна доза), або надати медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.
У справі, яка переглядається, установлено, що відповідач письмово повідомив ОСОБА_1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, а саме про те, що на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236», Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники який підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» позивач має надати документ на підтвердження наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ.
Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 10.11.2021 року та не погодився з ним, вказавши про порушення його трудових прав.
Встановлено, що позивач не надав роботодавцю документи на підтвердження наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19.
Отже, відмова або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 є підставою для відсторонення від роботи працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 і по суті факт відмови від вакцинації мав місце. 
При цьому жодного значення не має та обставина, що цей факт не описаний у наказі про відсторонення від роботи.
Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що станом на 08.11.2021 року (на час відсторонення позивача) на території України діяв карантин, установлений постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», вказане зумовило необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків.
Відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
Календар профілактичних щеплень в Україні затверджений Наказом МОЗ від 16.09.2011р. № 595 ( з наступними змінами).
В силу частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Таким органом є МОЗ України, а положення зазначеної статті наділяють цей орган повноваженнями проти інших відповідних інфекційних хвороб визначати перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. При цьому вичерпний перелік таких хвороб не визначений. 
Отже, позивач, як працівник Університету, підлягав обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
За таких обставин суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 46 КЗпП України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, які є нормативно-правовою підставою для відсторонення працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, дійшов правильного висновку про те, що відсутність підтвердження факту проходження працівником обов`язкового щеплення та відсутність медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації є підставою для його відсторонення.
Враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), суд погоджується, що відсторонення ОСОБА_2 відбулося правомірно,  оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.
Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, колегія суддів дійшла висновку, що таке індивідуальне обмеження, а саме: тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.
Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.
При вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати (пункт 12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21).
З огляду на викладене та враховуючи, що відсутні правові підстави для визнання незаконним та скасування наказу відповідача про відсторонення позивача від роботи, немає підстав для задоволення вимог щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                        п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 березня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Судді:                                                                                                             І.О. Максюта
                                                                                                                       Л.В. Василишин
                                                                                                                       В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 05 травня 2023 року.