Справа № 761/36753/21                                                  Головуючий у 1 інстанції: Юзькова О.Л.
Провадження № 22-ц/824/3366/2023                              Доповідач апеляційна інстанція: Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
27 квітня 2023 року                                                                                                  м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
            за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова І.Г. про визнання договору дарування недійсним,-
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який мотивувала тим, що з 28 квітня 2012 року до вересня 2021 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Вказувала, що із 2008 року і до дати офіційної реєстрації шлюбу вони перебували у фактичних шлюбних відносинах. За увесь час перебування у відносинах з відповідачем по справі вони спільно вели господарство, спільно несли витрати по комунальних послугах, брали спільну участь у поточних ремонтах житла, спільно сплачували валютний кредит, який відповідач отримав в АКБ «Укрсоцбанк» для купівлі квартири. Куплена квартира АДРЕСА_1 , була передана в іпотеку за договором № 5492 від 05 жовтня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та є предметом позову. У 2015 році у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася спільна дочка ОСОБА_4 , яка і проживала у спірній квартирі разом з батьками. Позивачка зазначає, що їх подружні стосунки остаточно зіпсувались на початку 2021 року, після чого в літку того ж року вона почала готувати позовні заяви про розірвання шлюбу та розподіл спільного майна в результаті чого дізналась, що 28 серпня 2018 року відповідач уклав договір дарування квартири на користь своєї матері ОСОБА_3 . У зв`язку з наведеним вважає, що відповідач всупереч положенням СК України, без наявності її нотаріально посвідченої згоди та дозволу служби у справах дітей та сім`ї при Шевченківській районній у м.Києві державній адміністрації на порушення прав їх неповнолітньої дитини відчужено нерухоме майно у вигляді квартири. У зв`язку з наведеним просила визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 28 серпня 2018 року, за яким ОСОБА_2 передав у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 ,
                                                                        -  2  -
посвідчений приватним нотаріусом Петровою І.Г., реєстр 5489.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30 серпня 2022 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Скарга мотивована тим, що рішення районного суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Скаржниця вважає, що суд упереджено до неї ставився оскільки не надав їй можливості довести, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем до офіційної реєстрації їх шлюбу. Скаржниця зазначає, що районний суд не надав належної оцінки доказам, які містилися в справі, оскільки в ситуації, що склалася, досить чітко прослідковується причинно-наслідковий зв`язок між умисним, таємним відчуженням квартири відповідачем і звуженням майнових прав малолітньої ОСОБА_5 , яке проявилося у неможливості подальшого користування квартирою та проживання в ній дитини, саме тому відповідач не звернувся до органу опіки та піклування за отриманням дозволу щодо відчуження спірної квартири відповідно до ст.17 Закону України «Про охорону дитинства». Водночас скаржниця зазначає, що Акт депутата на який посилається в своєму рішенні районний суд, лише яскравий доказ того, що малолітня ОСОБА_6 , позбавлена можливості користуватися своїм майном, оскільки відповідач який є батьком самовільно прийняв рішення відчужити спірну квартиру чим зробив неможливим її подальше користування дитиною. Дитина з народження постійно проживала в спірній квартирі. Відповідач ніколи не давав згоди на реєстрацію дочки в цій квартирі, тобто дитина постійно проживала в ній без реєстрації. Так, місцем проживання фізичної особи, яка не осягла 10 років є місце проживання одного з її батьків. Так як її батько позбавив її законного права проживати та користуватися квартирою, єдиним її житлом стало те житло, яке надали їм родичі позивачки. Тому суд упереджено трактував законодавство, фактично залишивши порушені інтереси дитини без захисту.
Відповідачка ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує щодо задоволення вимог апеляційної скарги, та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, пославши сь на безпідставність доводів скарги.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися.
В суді апеляційної інстанції представниця позивачки  ОСОБА_1 адвокатка Руднєва Я.А. апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати оскаржуване рішення Шевченківського районного суду м.Києва як незаконне. 
Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Від третіх осіб - служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та приватного нотаріуса КМНО Петрової І.Г. надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та твимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції
                                                                        -  3  -
ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки його недоведеністю
При цьому суд виходив з того, що під час розгляду справи не встановлено обставин та не надано доказів, які б свідчили про проживання позивачки і відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, як і відсутні докази про встановлення такого факту в судовому порядку.
Також, суд керувався відсутністю доказів, що на момент укладення відповідачами оспорюваного договору дарування неповнолітня дитина була обмежена в праві проживання за місцем проживання батьків або наявності спору з цього приводу між батьками, які станом на 28 серпня 2018 року перебували у шлюбі.
Колегія суддів погоджується із такими висновками і вважає їх правильними, такими що грунтуються на законі і матеріалах справи.
За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.   
Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їх неповнолітніх дітей. 
Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України).
Згідно приписів ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони із 28 квітня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 06 вересня 2021 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва.
Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідачу ОСОБА_2 належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2007 року.
З довідки Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 109-109/71-1368/1 від 03 серпня 2021 року вбачається, що у спірній квартирі позивачка ОСОБА_1 зареєстрована із 21 березня 2013 року.
В період шлюбу сторін, а саме - 28 серпня 2018 року між відповідачами укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарував своїй матері ОСОБА_3 квартиру  АДРЕСА_1 .
Також судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позивачки про факт спільного проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу із 2008 року, як і не знайшли підтвердження доводи позивачки щодо спільної виплати кредиту, отриманого на придбання спірної квартири у 2007 році.
Зокрема, такі доводи спростовуються наявною у справі довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» від 20 вересня 2011 року № 10.2-10/4366, яка свідчить про те, що зобов`язання за договором кредиту № 42.07-07/501 виконані ОСОБА_2 в повному обсязі до реєстрації шлюбу 28 квітня 2012 року.
Рішення суду про встановлення даного факту ні на час подачі позову, ні на час ухвалення рішення не приймалося. 
                                                            -  4  -
За таких обставин суд першої інстанції вірно відмовив у визнанні договору дарування спірної квартири недійсним з огляду на недоведеність аргументів позивачки щодо статусу спірної квартири як спільного майна подружжя та відсутності її згоди на відчуження цієї квартири.
Також, колегія суддів погоджується із висновками суду про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування у зв`язку із порушенням прав дитини з таких міркувань.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, що визначено ч.4 ст.29 ЦК України.
Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення  або  обмеження  прав  і  охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. 
Відповідно до ст.177 СК України та ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.
Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що вчинення батьками малолітньої дитини правочину стосовно жилих приміщень за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. 
Судом встановлено, що малолітня донька сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не була зареєстрована у квартирі, проте з огляду на положення ст.29 СК України мала право проживати у ній за місцем проживання батьків.
Після погіршення відносин із відповідачем влітку 2021 року позивачка залишила спірну квартиру разом з дитиною і мешкає у своїх батьків.
Ці обставини стверджуються актом, складений депутатом Понінківської селищної ради, округ № 3 ОСОБА_9, згідно якого ОСОБА_8 проживає разом з донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_3 з 01 липня 2021 року.
Будь-яких вимог про перешкоди у користуавнні спірною квартирою чи позбавлення її та доньки права на користування цією квартирою вона не заявляла і судові рішення, чи рішення відповідних адміністративних органів з цього приводу відсутні.
Отже, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, не було їх отримано і під час розгляду справи, що дитина на момент укладення спірної угоди була обмежена в праві проживання за місцем проживання батьків або наявності спору з цього приводу між батьками, які станом на 28 серпня 2018 року, перебували у шлюбі.
З огляду на наведене суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивачкою не доведено обставин, які свідчать про те, що укладення спірної угоди призвело
                                                                        -  5  -
до звуження прав малолітньої дитини, а укладення спірного договору зменшило або обмежило її права та інтереси щодо жилого приміщення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд упереджено ставився до позивачки, оскільки не надав їй можливості довести, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем до офіційної реєстрації їх шлюбу надумані та безпідставні.
Наводячи у скарзі дані аргументи, позивачка не спромоглася вказати, які конкретно докази вона подавала на  підтвердження її перебування у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем і їм дана неправильна оцінка, а бо що ці докази не були прийняті судом чи визнані недостатніми.
Таких обставин у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Вказанфі доводи апеляційної скарги про порушення судом засад змагальності і неупередженості, колегія суддів відхиляє як безпідставні та необгрунтовані.
Такі доводи свідчать про хибне розуміння позивачкою приниципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
У даній справі позивачка в тому числі просить визнати недійсним договір дарування квартири як укладений у відношенні спільного майна сторін без її згоди. Саме від доведеності обстаивн щодо спільного придбання квартрири внаслідок спільноїправці і вкладання спільних коштів залежало, чи виникли такі обов`язки у відповідача, чи ні. Позивачка замість того, щоб надати належні, допустимі та достатні докази проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, побудувала свою правову позицію таким чином: оскільки відповідач не спростував викладені у позові обставини, то це і є достатнім доказом, який беззаперечно доводить наявність спільного проживання і як наслідок спільність майна. 
З такою логікою погодитися неможливо, оскільки згідно з принципом змагальності саме позивачка має довести спільність майна, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Це ж стосується посилань позивачки на те, що суд безпідставно не зупинив провадження у справі до вирішення її позову про встановлення факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, які є необгрунтованими, оскільки передбачені п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України підстави для зупинення провадження відсутні.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, дана норма в редакції закону, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року чітко вказує, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки доказам, які свідчать, що відчуження квартири відповідачем призвело до звуженням майнових прав малолітньої ОСОБА_5 і позбавлення її права користування спірною квартирою бездоказові з таких міркувань.
При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів відчуження майна на підставі порушення ст.12 Закону України «Про основи соціального
                                                                        -  6  -
захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні:
1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору та місце її фактичного постійного проживання, в тому числі наявність іншого місця проживання;
2) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення правочину стосовно жилого приміщення.           
Передбачене наведеними вище нормами положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.
Вказана правова позиція є усталеною та сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду України, а саме: від 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15; від 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15; від 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15; від 20 січня 2016 року в справі № 6-2940цс15; від 27 січня 2016 року в справі № 6-1055цс15; від 10 лютого 2016 року в справі № 6-3005цс15; від 27 квітня 2016 року в справі № 6-2976цс15; від 10 липня 2017 року в справі № 6-1002цс17, де суд вказав, що правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. 
Встановлено, що після погіршення відносин із відповідачем влітку 2021 року позивачка добровільно залишила спірну квартиру разом з дитиною і мешкає у своїх батьків.
Ці обставини стверджуються актом, складений депутатом Понінківської селищної ради, округ № 3 ОСОБА_9, згідно якого ОСОБА_8 проживає разом з донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_3 з 01 липня 2021 року.
Будь-яких вимог про перешкоди у корисванні спірною квартирою чи позбавлення її та доньки права на користування цією квартирою вона не заявляла і судові рішення, чи рішення відповідних адміністративних органів з цього приводу відсутні.
В суді апеляціної інстанції відповідачі ніяким чином не заперечуть проживання дитини у спірній квартирі та звертають увагу, що у позивачки є інше житло на АДРЕСА_4 .
Отже, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, не було їх отримано і під час розгляду справи, що дитина на момент укладення спірної угоди була обмежена в праві проживання за місцем проживання батьків або наявності спору з цього приводу між батьками, які станом на 28 серпня 2018 року, перебували у шлюбі і проживали разом.
Решта доводівапеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзивах, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний
                                                                        -  7  -
суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: