ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року 
м. Київ

справа № 280/3408/19
адміністративне провадження № К/9901/35292/20  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Усенко Є.А.,
суддів: Гімона М.М.,  Яковенка М.М., 
розглянувши у судовому засіданні без повідомлення сторін справу за позовом Головного управління ДПС у Запорізькій області до Акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат", третя особа - Фонд державного майна України, про надання дозволу на реалізацію майна, що перебуває у податковій заставі, касаційне провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2020 (суддя Новікова І.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020  (головуючий суддя Чабаненко С.В., судді Чумак С.Ю., Юрко І.В.),
У С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року Головне управління ДПС у Запорізькій області (далі - ГУ ДПС, позивач) звернулося до суду з позовом до Акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" (далі - АТ «ЗАЛК», Товариство, відповідач), у якому просило надати дозвіл на реалізацію майна, що перебуває в податковій заставі.
В обґрунтування позовних вимог ГУ ДПС посилалося на те, що на день звернення з позовною заявою до суду за АТ «ЗАЛК» рахується податковий борг в розмірі 10 5041 236,33 грн. Позивач зазначав, що Товариству у встановленому правовими нормами порядку направлялись вимоги про сплату податкового боргу, проте заборгованість у добровільному порядку погашена не була, що зумовило звернення контролюючого органу до суду з позовом про стягнення відповідних коштів з рахунків платника податків у банківських установах. Водночас, направлені до банківських установ інкасові платіжні доручення були повернуті без виконання у зв`язку із відсутністю коштів на рахунках. За таких обставин позивач зазначав, що погасити податковий борг Товариства можливо виключно за рахунок майна, що перебуває у податковій заставі.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2020, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що АТ «ЗАЛК» є підприємством, 68% статутного капіталу якого належить Державі в особі Фонду державного майна України. Відтак, Фонд державного майна України є органом управління корпоративними правами держави у статутному капіталі АТ «ЗАЛК». Посилаючись на норми Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», суд виснував, що заходи стягнення, встановлені статтею 95 Податкового кодексу України, зокрема, продаж майна, не можуть бути застосовані щодо державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.
Також суди зазначили, що пунктом 95.9 статті 95 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо продажу підлягає цілісний майновий комплекс підприємства, майно якого перебуває у державній або комунальній власності, чи якщо згідно із законодавством з питань приватизації для відчуження майна підприємства необхідна попередня згода органу приватизації або іншого державного органу, уповноваженого здійснювати управління корпоративними правами, продаж майна такого підприємства організовується державним органом приватизації за поданням відповідного контролюючого органу із дотриманням законодавства з питань приватизації. При цьому інші способи приватизації, крім грошової, не дозволяються.
Суди зазначили, що у матеріалах справи відсутні докази щодо отримання попередньої згоди державного органу, уповноваженого здійснювати управління корпоративними правами АТ «ЗАЛК», тобто Фонду державного майна України, на продаж майна підприємства, а відповідач перебуває в процесі приватизації.
За таких обставин, суди виснували, що погашення податкового боргу за рахунок майна АТ «ЗАЛК» суперечить нормам діючого законодавства.
Суд апеляційної інстанції додаткового зазначив, що нормами Податкового кодексу України встановлена відповідна процедура досудових дій, після дотриманням якої контролюючий орган має право звернутися до суду з позовною заявою про  стягнення податкового боргу платника податків за рахунок реалізації майна, що перебуває у податковій заставі.
Апеляційний суд встановив, що позивачем з метою дотримання процедури, встановленої нормами  статті 95 Податкового кодексу України, було направлено до банківських установ, які обслуговують відповідача, інкасові доручення на погашення податкового боргу, однак, ці інкасові доручення були повернуті банківськими установами без виконання відповідно до пункту 2.5 глави 2 та пункту 11.5 глави 11 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22. Підставою для повернення без виконання інкасових доручень здебільшого вказано, що контролюючим органом неправильно зазначено назву платника, відсутні кошти на зазначених рахунках, на виконанні знаходиться інший виконавчий документ, для забезпечення якого накладений арешт, на інкасових дорученнях неможливо визначити найменування валюти, яка підлягає стягненню та інше.
Також апеляційний суд вказав на ту обставину, що після звернення до суду із позовом ГУ ДПС повторно направило до банківських установ платіжні вимоги щодо списання грошових коштів з рахунків відповідача в рахунок погашення податкового боргу. 
Як підсумок, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем не додержано встановленого статтею 95 Податкового кодексу України порядку стягнення податкового боргу, виконання вимог якого є безумовним обов`язком, а не правом контролюючого органу у подібних правовідносинах.
ГУ ДПС подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
У касаційній скарзі ГУ ДПС вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм статті 1 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна", пунктів 95.1, 95.2, 95.9 статті 95 Податкового кодексу України (далі - ПК) без врахування висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у постанові від 24.04.2020 у справі № 822/1262/17.
Вказує позивач і на порушення судами процесуальних норм, а саме: статей 73, 76, 90 та 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до доводів, викладених у касаційній скарзі, Верховний Суд ухвалою від 16.02.2021 відкрив касаційне провадження у справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС.
У відзивах на касаційну скаргу відповідач та третя особа просять залишити скаргу без задоволення як безпідставну та необґрунтовану, а ухвалені у справі судові рішення - без змін.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивача, заперечення відповідача та третьої особи щодо вимог касаційної скарги, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що АТ «ЗАЛК» має податковий борг, який на момент звернення контролюючого органу до суду складав 105 041 236,33 грн.
Податковим керуючим було проведено у встановленому порядку опис майна  АТ «ЗАЛК» у податкову заставу, що оформлено актами опису майна №22/230-15 від 09.12.2015, №1 від 31.08.2016, №1/2131 від 18.07.2011, №14 від 21.04.2016, №26 від 18.08.2015.
Контролюючий орган з метою погашення податкового боргу Товариства оформлював та направляв до банківських установ інкасові доручення, проте, такі заходи не призвели для погашення податкового боргу, у зв`язку, зокрема, із недостатністю коштів на рахунках.
Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - так само) встановлено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Нормою абзацу першого підпункту 87.1 статті 87 ПК визначено, що джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів..
Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами (підпункт 87.2 статті 87 ПК).
Відповідно до підпунктів 88.1, 88.2 статті 88 ПК з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.
Відповідно до підпунктів 95.1, 95.2, 95.3 статті 95 ПК контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. 
Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.
Контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.
Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу. Рішення контролюючого органу підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу та скріплюється гербовою печаткою контролюючого органу. Перелік відомостей, які зазначаються у такому рішенні, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Пунктом 95.9. статті 95 ПК передбачено, що у разі якщо продажу підлягає цілісний майновий комплекс підприємства, майно якого перебуває у державній або комунальній власності, чи якщо згідно із законодавством з питань приватизації для відчуження майна підприємства необхідна попередня згода органу приватизації або іншого державного органу, уповноваженого здійснювати управління корпоративними правами, продаж майна такого підприємства організовується державним органом приватизації за поданням відповідного контролюючого органу із дотриманням законодавства з питань приватизації. При цьому інші способи приватизації, крім грошової, не дозволяються.
Державний орган приватизації зобов`язаний організувати продаж цілісного майнового комплексу протягом 60 календарних днів з дня надходження подання контролюючого органу (абзац другий пункту 95.9).
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що податковий борг платника податків може бути погашений за рахунок будь-якого майна такого платника, переданого у податкову заставу, при цьому рішення про погашення усієї суми податкового боргу шляхом продажу майна, яке перебуває у податковій заставі, приймається на підставі рішення суду. Це стосується і цілісного майнового комплексу підприємства, майно якого перебуває в державній або комунальній власності, а також майна підприємства, щодо якого прийнято рішення про приватизацію. Стосовно такого майна нормою пункту 95.9 статті 95 ПК встановлено окрему процедуру продажу, яку контролюючий орган може розпочати після отримання дозволу суду на погашення податкового боргу платника податків за рахунок звернення стягнення на це майно.
Обов`язковими умовами, наявність яких в своїй сукупності зумовлює виникнення у контролюючого органу права на звернення до суду задля отримання дозволу про погашення податкового боргу за платника податків за рахунок його майна є: наявність у платника податків податкового боргу внаслідок несплати в установлений законом строк узгоджених сум податкових зобов`язань; направлення платнику податків податкової вимоги про сплату податкового боргу не пізніше, ніж за 60 календарних днів до дня звернення до суду з відповідним позовом; відсутність коштів на рахунках платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків; у платника податків - боржника є майно, яке передано у податкову заставу і за рахунок вартості якого може бути погашено податковий борг.
Статтею 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» від 29.11.2001 N2864-III встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.
Відповідно до статті 2 цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв`язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов`язань боржника з перерахування фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Як уже було зазначено, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до статті 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» заходи стягнення податкового боргу, встановлені статтею 95 ПК, зокрема, продаж майна, не можуть бути застосовані щодо державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, тоді як Держава Україна володіє понад 68% акцій АТ «ЗАЛК». При цьому суд врахував висновки Верховного Суду в постановах від 24.01.2019 по справі №826/2604/14 та від 31.03.2020 по справі №818/2857/14
У касаційній скарзі ГУ ДПС вказує на не відповідність такого правозастосування висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 24.04.2020 у справі № 822/1262/17.
У вказаній вище постанові Верховний Суд виснував, що дія Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» розповсюджується на механізм звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, а не контролюючим органом.
Таку ж позицію підтримала і судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.03.2023 у справі №440/11471/21, відступивши при цьому від висновку Верховного Суду, викладеному в постановах від 25.03.2021 у справі №806/1453/17, від 11.02.2020 у справі №818/1604/16, від 31.03.2020 у справі №818/2857/14, від 19.01.2021 у справі №808/3932/15, відповідно до якого у спорах про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника, що перебуває у податковій заставі, вирішуючи питання погашення податкового боргу, прерогативу над нормами Податкового кодексу України мають норми Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна", яким встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств.
Ще однією підставою для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції визнав ту обставину, що матеріали справи не містять доказів попередньої згоди державного органу, уповноваженого здійснювати управління корпоративними правами АТ «ЗАЛК», тобто Фонду державного майна України, на продаж майна підприємства, як це встановлено нормою пункту 95.9 ПК, у свою чергу Товариство перебуває в процесі приватизації.
Відповідно до абзацу 4 частини четвертої статті 12 Закону України «Про приватизацію державного і  комунального майна» від 18.01.2018 №2269-VІІІ (далі - Закон №2269-VІІІ) з дня прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства або пакета акцій (частки) господарського товариства і до переходу права власності до покупця або припинення приватизації об`єкта приватизації відповідно до частини шостої цієї статті без згоди органів приватизації такі підприємства (товариства), їх уповноважені органи управління не мають права щодо вчинення правочинів та/або господарських зобов`язань, предметом яких є відчуження підприємством та/або господарським товариством або набуття ним земельної ділянки та іншого нерухомого майна, та/або майнових прав на зазначені об`єкти та/або внаслідок яких може відбутися зменшення вартості такого майна або зменшення розміру земельної ділянки, що належить такому підприємству та/або господарському товариству або перебуває в його користуванні.
Нормами абзаців 17-19 частини четвертої статті 12 Закону №2269-VIII встановлені випадки, в яких для вчинення дій, передбачених частиною четвертою цієї статті, отримання попередньої згоди від державних органів приватизації не вимагається.
Нормами цього Закону прямо не передбачено попереднє звернення контролюючого органу до державного органу приватизації як необхідна умова для звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу за рахунок майна державного чи комунального підприємства, щодо якого прийнято рішення про приватизацію.
Предметом спору у справі №280/3408/19 є надання дозволу контролюючому органу на погашення суми податкового боргу Товариства за рахунок майна, що перебуває у податковій заставі, а не дії контролюючого органу щодо продажу вказаного майна шляхом проведення аукціону та порядок його реалізації.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.04.2020 у справі № 822/1262/17, на яку посилається ГУ ДПС в обґрунтування підстави касаційного оскарження рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2020 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020.
Підсумовую викладене, застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм статті 1 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна", пунктів 95.1, 95.2, 95.9 статті 95 ПК не відповідає висновкам Верховного Суду  в постановах від 28.03.2023 (у справі №440/11471/21) та від 24.04.2020 (у справі №822/1262/17).
Главою 9 Розділу ІІ «Адміністрування податків, зборів, платежів» ПК встановлений порядок погашення податкового боргу платників податків.
Продаж майна, що перебуває у податкові заставі, фактично є останнім заходом погашення податкового боргу, значно впливає на майновий стан платника податків, тому його застосуванню передує чіткий алгоритм дій контролюючого органу, визначений нормами статті 95 ПК.
Частиною другою статті 73 КАС передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Як вже зазначено, обов`язковими умовами для погашення контролюючим органом податкового боргу платника податків за рахунок його майна є наявність у платника податків податкового боргу внаслідок несплати в установлений законом строк  узгоджених сум податкових зобов`язань; направлення платнику податків податкової вимоги про сплату податкового боргу не пізніше, ніж за 60 календарних днів до дня звернення до суду з відповідним позовом; відсутність коштів на рахунках платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків; у платника податків - боржника є майно, яке передано у податкову заставу і за рахунок вартості якого може бути погашено податковий борг. Ці обставини входять до предмета доказування й  у цій справі.
Суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок, що позов ГУ ДПС не підлягає задоволенню, виходив, зокрема з того, що направлені ГУ ДПС до банківських установ інкасові доручення на перерахування до бюджету сум податкових зобов`язань АТ «ЗАЛК» були повернуті без виконання не тільки через відсутність коштів на рахунках Товариства, а й з інших підстав (в інкасових дорученнях невірно зазначено назву платника та нечітко визначено найменування валюти платежу; на виконанні у банку знаходиться інший виконавчий документ, для забезпечення якого накладений арешт на рахунки). Цій обставині, а також обставині щодо повторного (після звернення до суду) направлення ГУ ДПС до банків інкасових доручень на списання грошових коштів з рахунків відповідача в рахунок погашення податкового боргу, суд апеляційної інстанції дав оцінку як свідченням того, що обов`язкова умова погашення податкового боргу Товариства за рахунок його майна, що перебуває в податковій заставі, - відсутність у Товариства грошових коштів у відповідній сумі - ГУ ДПС не доведена. Однак, в мотивувальній частині постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 немає посилання ані на перелік інкасових доручень, ані на будь-які дані, які б дали змогу їх ідентифікувати. 
Суд першої інстанції взагалі не встановив обставин щодо направлення позивачем інкасових доручення, їх виконання (не виконання) та підстав повернення. Водночас, повернення інкасових доручень банком без виконання через відсутність коштів на рахунках Товариства, навіть якщо це було підставою для повернення не всіх направлених ГУ ДПС інкасових доручень, може бути доказом доводів позивача, що єдиним джерелом погашення податкового боргу Товариства у розмірі, який відповідає сумам грошових зобов`язань у повернутих банком через відсутність коштів інкасових дорученнях, є майно відповідача, що знаходиться у податковій заставі. Оскільки майно може бути джерелом погашення податкового боргу в разі відсутності грошових коштів (на рахунках та/або готівкою) у відповідній сумі, вирішення спору між сторонами у цій справі залежить не від встановленого факту повторного направлення ГУ ДПС інкасових доручень банку, а стан рахунків Товариства, тобто, чи є на рахунках грошові кошти у відповідній розміру податкового боргу сумі. Ця обставина підлягає встановленню судом, зокрема й на підставі пояснень сторін, наданих ними або витребуваних судом належних доказів.
Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову випливає з такого принципу адміністративного судочинства, як офіційне з`ясування всіх обставин справи, закріпленого нормами статті 2, частини четвертої статті 9 КАС, відповідно до змісту яких суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Згідно зі статтею 90 КАС суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша - третя цієї статті).
Як підсумок, суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми статті 2, частини четвертої статті 9, частини другої статті 73, статті 90 КАС, не з`ясувавши обставини справи, які безумовно входять до предмету її доказування, відтак, висновок судів про наявність підстав для відмови у задоволенні позову є передчасним.
Виходячи із меж перегляду справи судом касаційної інстанції, встановлених частинами першою, другою статті 341 КАС, Верховний Суд, як суд права, не наділений повноваженнями на встановлення обставин у справі, без яких правильне вирішення спору неможливе.
Наведені вище порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права призвели до ухвалення незаконних судових рішень, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС є підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та третьої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Зважаючи на викладене, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2020 та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 підлягають скасуванню, а справа направленню на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 скасувати, а справу №280/3408/19 направити на новий судовий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Є.А. Усенко М.М. Гімон   М.М. Яковенко