Головуючий у І інстанції Шевченко І.І.
Провадження №22-ц/824/542/2023                                                                    Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
                                                                 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
     11 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:      Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                           Мельника Я.С., Гуля В.В.,
              при секретарі:                 Ковтун М.В.,   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2021 року ТОВ «Брайт Інвестмент» звернулося до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з врахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.11.2018 року по 01.11.2021 року у розмірі 463 951 грн. 14 коп., що складається з: трьох відсотків річних в сумі 143 752 грн. 28 коп. та інфляційних втрат - 320 198,86 грн. Крім цього, позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 судові витрати, в тому числі і на правову допомогу.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 23 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 71/П/27/2007-840, відповідно до умов якого відповідачу було надано в кредит грошові кошти в сумі 171 000,00 доларів США на строк до 22.04.2037 року зі сплатою 12,49% річних.
Оскільки відповідач взяті на себе за кредитним договором зобов`язання не виконував, у 2010 році ПАТ КБ «Надра» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором.
29 листопада 2010 року Шевченківським районним судом м. Києва по цивільній справі № 2-12887/10 було винесено рішення, яким у тому числі було стягнуто солідарно з поручителя та відповідача на користь ПАТ Комерційний банк "Надра" заборгованість за кредитним договором № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року у розмірі 1 595 790,25 грн. Рішення набрало законної сили, однак відповідачем і поручителем не виконано.
05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року, між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до 20 боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства»), а також договорами забезпечення.
В подальшому, 30.09.2020 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» було укладено Договір GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право нового кредитора до позичальника за кредитним договором № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року, укладеним між відповідачем та ВАТ КБ «Надра».
Позивач зазначив, що з ухваленням рішення про стягнення боргу від 29 листопада 2010 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до теперішнього часу. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення до дня подачі даного позову.
Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Відповідно до розрахунку інфляційних втрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.11.2018 року (в межах останніх трьох років до дня подання позовної заяви) по 01.11.2021 року (дата подання позовної заяви) розмір нарахованих інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу 1 595 790,25 грн. складає: інфляційне збільшення - 320 198,86 грн., 3% річних - 143 752,28 грн., а всього 463 951,14 грн., про стягнення яких і просив позивач у своєму позові.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року у задоволенні позову ТОВ «Брайт Інвестмент» відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ТОВ «Брайт Інвестмент» подало на рішенняапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що суд необґрунтовано відмовив йому у задоволенні позову, оскільки до нього на підставі договору відступлення права вимоги перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, зокрема, право на звернення до суду щодо стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України.
Підставами звернення з позовом по даній справі є не виконання рішення суду від 29 листопада 2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, а захист прав кредитора відповідно до положень ст. 625 ЦК України, оскільки кредитор в разі невиконання боржником зобов`язання по поверненню грошей, має право нараховувати на суму заборгованості 3% річних та інфляційні втрати, в разі, якщо боргове зобов`язання виражене у гривні, до належного виконання зобов`язання.
При цьому, відмова у видачі виконавчих листів та заміні кредитора у виконавчому провадженні про стягнення кредитної заборгованості жодним чином не позбавляє нового кредитора права на пред`явлення вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, адже відповідно до змісту статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наявність у позивача права на пред`явлення позову щодо стягнення інфляційних  втрат та 3% річних залежить від наявності виконавчого провадження та заміни в ньому правонаступника.
Помилковим, на думку скаржника, є і висновок суду про відмову у стягненні інфляційних втрат з тих підстав, що кредитний договір укладено в іноземній валюті. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач ОСОБА_1 заперечив проти її задоволення та просив залишити скаргу ТОВ «Брайт Інвестмент» без задоволення, а рішення суду - без змін. 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кушнір А.С. проти задоволення скарги позивача заперечили та просили залишити рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) було укладено кредитний договір № 71/П/27/2007-840, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 171 000 доларів США строком до 22.04.2037 року.
Відповідно до п. 2.1. кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, можливих штрафних санкцій між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) був укладений іпотечний договір, посвідчений 23.04.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за № 2036з, за яким в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Іпотекодавець передав в іпотеку Відкритому акціонерному товариству «Комерційний банк «Надра» нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року, ухваленим у цивільній справі N 2-12887/10, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у сумі 200 074 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 1 595 790,25 грн., та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. (том 1, а.с.80-81).
Згідно Договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра»» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» банк відступив новому кредитору належні банку права вимоги до боржників (том 1, а.с.88-90), в тому числі до ОСОБА_1 за кредитним договором від 23 квітня 2007 року (том 1, а.с.91).
Згідно Договору № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги від 30.09.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» та ТОВ «Брайт Інвестмент» первинний кредитор відступив новому кредитору належні йому права вимоги до боржників (том 1, а.с.82-83), в тому числі до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 23 квітня 2007 року (том 1, а.с.84.). Згідно додатку №1 до Договору № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги, укладеного 30.09.2020 року, а саме Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, вбачається, що ТОВ «Брайт Інвестмент» також передано права вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кредитним договором № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року.
Крім того, згідно платіжних доручень №166 від 23.12.2020 року, № 25 від 07.10.2020 року, № 69 від 25.11.2020 року, № 95 від 11.12.2020 року, №24 від 02.10.2020, №154 від 15.01.2021 року, №168 від 21.01.2021 року судом встановлено, що ТОВ «Брайт Інвестмент» сплатило на рахунок ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» грошові кошти, обумовлені договором № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги від 30.09.2020 року, у сумі 4 909 090,00 грн.
Судом також встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.07.2022 року відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Брайт Інвестмент», заінтересовані особи: ПАТ «КБ «НАДРА», ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про заміну стягувача у виконавчих листах, видачу дублікатів виконавчих документів та поновлення строків для їх пред`явлення, оскільки звернення із заявою, яка містить вимогу про видачу дублікату виконавчих листів щодо боржника відбулося поза межами строку, встановленого для пред`явлення цих виконавчих документів до виконання, а тому підстави для видачі дублікатів виконавчого листа у суду відсутні. Вказана ухвала суду позивачем не оскаржувалась та набрала законної сили.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, однак повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
Так, статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Таким чином, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Таким чином, передбаченій ч. 2 ст. 625 ЦК України індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця гривня, а іноземна валюта, яка була предметом позики - індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі 6-36736 вов10).
Таких же висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.
Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).
Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_1 за договором № 71/П/27/2007-840 отримав кредит у доларах США, тобто отримав кредитні кошти в іноземній валюті, і у судовому порядку з нього також було стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 200 074 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 1 595 790,25 грн., правильним є висновок суду першої інстанції про те, що інфляційні втрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. 
Зважаючи на те, що рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача інфляційних втрат ухвалене з дотриманням вимог закону, підстави до його скасування у цій частині відсутні.
Разом з тим, рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача 3% річних ухвалене судом з порушенням вимог закону, що зокрема, вбачається з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.
Судом встановлено, що позивач ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло права кредитора на підставі договору відступлення прав вимоги згідно вимог ст.ст. 512, 514 ЦК України, при цьому до нього перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. 
Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
На момент відступлення права вимоги за вищевказаними договорами відповідачем та поручителем не було виконано рішення суду, а отже вимога є дійсною.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Оскільки до позивача перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, до нього перейшло також і право кредитора на звернення до суду з вимогою про стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що заборгованість, стягнута у 2010 році з ОСОБА_1 рішенням суду, ним не погашена, відтак його боргове зобов`язання перед позивачем, як новим кредитором, продовжує існувати. 
За таких обставин позивач, як новий кредитор, має право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача на його користь 3% річних за прострочення виконання останнім грошового зобов`язання.
Посилання суду у рішенні на те, що позивач не набув статусу кредитора, є юридично неспроможним з тих підстав, що такі права позивач набув на підставі договору відступлення прав вимоги, який є чинним і ніким не скасований. При цьому, відмова в судовому порядку у задоволенні заяви позивача про заміну його стягувачем у виконавчому провадженні по виконанню судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, не позбавляє позивача права на звернення до суду з вимогою на підставі ст. 625 ЦК України про стягнення з відповідача 3% річних від суми невиконаного ним грошового зобов`язання.
Суд першої інстанції на вищенаведене належної уваги не звернув, дав неправильну оцінку обставинам справи та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, у зв`язку із чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення цієї вимоги позивача. При цьому, апеляційний суд приймає до уваги розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, оскільки цей розрахунок є правильним та об`єктивним і не був спростований відповідачем під час розгляду справи судом. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.     
Оскільки судом при ухваленні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального права в частині вирішення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги позивача, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в цій частині на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.11.2018 року по 01.11.2021 року у розмірі 143 752 грн. 28 коп. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як таке, що постановлене з додержанням вимог закону. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» - задовольнити частково.
 
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року в частині відмови у стягненні трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.11.2018 року по 01.11.2021 року у розмірі 143 752 грн. 28 коп.  
 
В іншій частині рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
    
     Головуючий:   
          
     Судді: