Постанова
Іменем України
 
30 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 686/19661/20
провадження № 61-11031св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Палінчак Тетяна Вікторівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2022 року у складі судді Козак О. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Палінчак Тетяна Вікторівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості спадкування. 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Хмельницької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Палінчак Т. В., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Позивач зазначала, що з 26 березня 2000 року вони з ОСОБА_3 почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Спочатку проживали у квартирі, яка належить їй на праві власності за адресою: АДРЕСА_1 . Вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати на придбання майна в інтересах сім`ї, разом проводили дозвілля та відпочинок. Між ними існували подружні взаємні права та обов`язки.
 
З вересня 2016 року у зв`язку із важкою хворобою матері ОСОБА_3 для забезпечення належного догляду за нею вони переїхали проживати у квартиру АДРЕСА_2 . 
 
16 грудня 2016 року ОСОБА_4 (мати ОСОБА_3 ) померла і вона здійснювала її поховання. 
 
У вказаній квартирі вони продовжили проживати, вели спільний побут, здійснювали спільні витрати по утриманню квартири, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя. 
 
ОСОБА_3 успадкував після смерті матері квартиру АДРЕСА_2 та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Вона здійснила його поховання, розпорядилася його речами та погасила заборгованість перед установами банку, продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_3 та здійснює оплату комунальних послуг.
 
Позивач вказувала, що для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 необхідно встановлення факту проживання однією сім`єю.
 
Позивач просила визнати факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 26 березня 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнавши її спадкоємцем четвертої черги.
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог і просила змінити черговість одержання права на спадкування за законом, визнавши її спадкоємцем першої черги.
 
В обґрунтування вимог вказувала, що впродовж їх спільного проживання ОСОБА_3 мав хронічні захворювання: змішаний цироз печінки, декомпесований; ренхіматозна жовтяниця; ПКН 1-2 ст.; портальна гіпертензія; асцит; ВРВС II ст., кровотеча із вен стравоходу; постгеморагічна анемія; хронічний панкреатит. 
 
З 01 листопада 2018 року ОСОБА_3 встановлені ІІ група інвалідності загального захворювання та протипоказання важкої фізичної праці. 
 
Крім того, з 07 травня 2013 року по 09 серпня 2013 року ОСОБА_3 мав перелом проксимального епіметафізу лівої в/гомілкової чашки. Впродовж тривалого часу після зняття гіпсової пов`язки він не міг повноцінно за собою доглядати. Весь час вона опікувалася ним, матеріально забезпечувала, здійснювала утримання житла, в якому вони спільно проживали. Загострення хронічних хвороб привели ОСОБА_3 до безпорадного стану. Він був неспроможним самостійно забезпечувати свої життєві потреби, потребував стороннього догляду, допомоги і піклування, які вона надавала. 
 
Позивач вважала, що зазначені обставини дають підстави для зміни черговості спадкування.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 грудня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, замінено неналежного відповідача Хмельницьку міську раду на належного - ОСОБА_2 . 
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2022 року, яке залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених вимог, оскільки позивач не довела факт тривалого безпорадного стану спадкодавця, а також, що він потребував сторонньої допомоги, яку вона надавала.
 
Разом з тим, оскільки позивач не довела право на зміну черговості для спадкування разом із спадкоємцем третьої черги за законом, то встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем більше п`яти років до часу відкриття спадщини не породжує для неї юридичних наслідків.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано її із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.
 
12 грудня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 1259 ЦК України, оскільки законодавством не встановлено терміну перебування особи в безпорадному стані. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не повно з`ясували обставини справи та дослідили докази щодо перебування спадкодавця в безпорадному стані та здійснення позивачем за ним догляду.  
 
Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції відхилив клопотання про виклик лікуючого лікаря спадкодавця.
 
Відзив на касаційну скаргу 
 
У грудні 2022 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 12).
 
Після його смерті відкрилась спадщина, спадковим майном є квартира АДРЕСА_2 . Зазначена квартира належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 червня 2017 року, виданого державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Латюк І. М. (т. 1 а. с. 13).
 
Відповідно до матеріалів спадкової справи № 4-2020 щодо майна померлого ОСОБА_3 , яка заведена 17 лютого 2020 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Палінчак Т. М., із заявами про прийняття спадщини звернулися 17 лютого 2020 року тітка померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 48-69).
 
З 01 грудня 1999 року ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду лікаря анестезіолога у відділення детоксикації Хмельницької обласної лікарні. Звільнена 01 серпня 2020 року за власним бажанням (т. 1 а. с. 176, 177).
 
ОСОБА_3 працював на посаді лікаря анестезіолога у відділенні детоксикації Хмельницької обласної лікарні з 11 жовтня 1996 року. Зі списків лікарів виключений у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 186-187).
 
Згідно із табелями обліку робочого часу, графіками відпусток відділення детоксикації Хмельницької обласної лікарні за період з 2016 по 2019 роки ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в один період планували та використовували відпустки (т. 1 а. с. 178-181, 188-243).
 
Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 1107863 ОСОБА_3 24 жовтня 2018 року встановлена друга група інвалідності, причина інвалідності - загальне захворювання (т. 1 а. с. 142).
 
Згідно із листом КНП «Хмельницька обласна лікарня» від 15 березня 2021 року № 01-08/869 ОСОБА_3 перебував на лікуванні у КНП «Хмельницька обласна лікарня» у 2018 та 2020 роках, а саме: 28 червня 2018 року госпіталізований у хірургічне відділення, після чого переведений в гастроентерологічне відділення, виписаний 01 серпня 2018 року; 28 січня 2020 року госпіталізований у відділення детоксикації, виписаний 30 січня 2020 року (т. 1 а. с. 246).
 
Відповідно до посмертного епікризу відділення детоксикації КНП «Хмельницька обласна лікарня» Гончарук В. М. поступив у відділення 28 січня 2020 року, хворий пояснив, що погіршення свого стану відмічає протягом останніх 10 днів, за останні 3 дні відмітив пожовтіння склер та шкіри, виражену, загальну слабкість, спрагу, нудоту, головокружіння, задишку, зменшення кількості сечі, роздратованість, збільшення об`єму живота, в ургентному порядку самостійно звернувся в приймальне відділення КНП «Хмельницька обласна лікарня», де був оглянутий і госпіталізований у відділення детоксикації (т. 1 а. с. 133).
Згідно із табелем робочого часу ОСОБА_3 з 05 листопада 2019 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на лікарняному, до цього працював та періодично хворів, перебуваючи на лікарняному.
 
01 лютого 2020 року позивач здійснила поховання ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом на поховання від 01 лютого 2020 року, видатковою накладною від 31 січня 2020 року № 233  на суму 10 460 грн, договором-замовленням на організацію та проведення поховання від 31 січня 2020 року на суму 2 361,52 грн, квитанцією про оплату цих коштів, рахунком № 23 «Люксор» про оплату коштів за поминальний обід у сумі 10 150 грн (т. 1 а. с. 15-18).
 
Згідно зі свідоцтвом про поховання від 17 грудня 2016 року ОСОБА_5 здійснила поховання ОСОБА_4 , реєстраційний № 6142 (т. 1 а. с. 14).
 
У лютому 2020 року позивач погасила борг ОСОБА_3 перед АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Укрексімбанк» (т. 1 а. с. 19).
 
30 березня 2020 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Хмельницького міського нотаріального округу Палінчак Т. В. претензію кредитора про відшкодування спадкоємцями її витрат на поховання у сумі 22 971,52 грн (т. 1 а. с. 33).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
 
У відповідності до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
 
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
 
До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.
 
Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Аналіз наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові компоненти: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
 
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 554/8629/17 (провадження № 61-3012св21).
 
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
 
На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої-п`ятої черги.
 
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
 
За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
 
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
 
Вирішуючи позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та жінка слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, виходили з того, що ОСОБА_3 не перебував у безпорадному стані. Суди взяли до уваги, що він мав постійне місце роботи і працював до дня смерті, за виключенням часу перебування на лікарняному, отримував пенсію по інвалідності, мав постійний дохід.
 
Медична документація не містить записів про те, що ОСОБА_3 не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, натомість зазначено, що він самостійно звертався за допомогою до медичних закладів, що не може бути ознакою безпорадного стану.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання за спадкоємцем четвертої черги за законом ОСОБА_1 права на спадкування після померлого ОСОБА_3 разом із спадкоємцями третьої черги за законом ОСОБА_2  дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час розгляду справи позивачем не надано належних доказів, які б давали їй право на спадкування разом із спадкоємцями третьої черги за законом та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування.
 
Подібні висновки Верховний Суд зробив у постанові від14 вересня 2022 року у справі № 295/190/20 (провадження № 61-15467св21).
 
Враховуючи викладене, позивачем не доведено права на зміну черговості одержання права на спадкування разом із спадкоємцем третьої черги за законом, яка своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини.
 
З огляду на те, що встановлення позивачеві факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно їй як наслідок лише для отримання права на спадщину за законом разом із спадкоємцем третьої черги та самостійно не породжує юридичних наслідків, тому факт проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в цій конкретній справі, не підлягає встановленню, оскільки не породжує юридичних наслідків для позивача.
 
Доводи заявника в касаційній скарзі щодо відхилення апеляційним судом клопотання про виклик свідка Верховний Суд відхиляє, оскільки відповідно до чинного процесуального законодавства заява про виклик свідка має бути подана в суді першої інстанції (стаття 91 ЦПК України). 
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильного по суті спору висновку судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та  постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| Є. В. Петров