П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
29 березня 2023 року                                                                                              м. Київ
 
Справа №756/6555/21
Провадження № 22-ц/824/5625/2023
 
Резолютивна частина постанови оголошена 29 березня 2023 року
Повний текст постанови складено  31 березня 2023 року
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                               судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Карпенка В.Р.
 
сторони:         
позивач-         ОСОБА_1 ,
відповідачі:    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 ,
треті особи: Служба у справах дітей та сім?ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_6 ,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Клапчуком Федором Петровичем, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 
2022 року, ухваленого у складі судді Банасько І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник 
ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної 
у м. Києві державної адміністрації, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням
            Позов мотивований тим, що на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 06 липня 1990 року №584 ОСОБА_7 на сім`ю з чотирьох осіб видано ордер від 22 липня 1990 року №562 серія К на право заняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 
41,67 кв.м. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.
У спірній квартирі зареєстровані позивач, мати позивача - ОСОБА_6 , донька позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та племінники позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Відповідач ОСОБА_2 з червня 1999 року по теперішній час не проживає у спірній квартирі. 
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у спірній квартирі, однак не проживають в ній з моменту реєстрації. Фактичним місцем їхнього проживання є 
АДРЕСА_2 .
ОСОБА_8 , який є батьком відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та рідним братом позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. 
У ході перевірки, проведеної Оболонським УП ГУ НП у м. Києві встановлено, що відповідачі за адресою: АДРЕСА_3 не проживають, з приводу перешкоджання їм користування квартирою не звертались до Оболонського УП.
Відповідачі не приймають участі в утриманні квартири, особистих речей в квартирі не мають, не сплачують комунальні платежі, окрім того, забезпечені іншим житлом.
На переконання позивача відповідачі втратили право користування спірною квартирою, оскільки понад 6 місяців відсутні в ній без поважних причин. Разом з тим, реєстрація відповідачів у квартирі об`єктивно порушує права позивача у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.
За наведених підстав, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщення - квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Призначено підготовче судове засідання у справі.
Витребувано у Державної фіскальної служби інформацію щодо реєстраційних номерів облікових карток платників податків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Витребувано у Київському міському відділі Державної реєстрації смерті Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції витяг з актового запису цивільного стану про смерть ОСОБА_8 .
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» письмову інформацію (відомості) щодо зареєстрованого права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: 
АДРЕСА_3 .
Витребувано з Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації письмову інформацію (відомості) щодо зареєстрованого права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 ; Витяг (відомості) з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , із зазначенням їх прізвища, ім`я, по-батькові, дати народження, дати реєстрації, дати зняття з реєстрації, тощо.
Ухвалою Оболонського районного судуміста Києва від 08 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
У вересні 2021 року від законного представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на адресу суду надійшов відзив на позов, який мотивовано тим, твердження позивача про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживали ніколи у спірній квартирі не відповідають дійсності, оскільки сам позивач у позовній заяві вказує, що вони почали проживати з матір`ю після смерті батька ОСОБА_8 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . Окрім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 час від часу перебували у квартирі, однак останні два роки позивач всіляко перешкоджав у користуванні житлом і не надавав доступу у спірну квартиру. ОСОБА_8 та відповідачі змушені були тимчасово проживати у родичів. Початок відліку відсутності особи визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житла, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного проживання. Відповідач ОСОБА_4 є неповнолітнім, а відповідач ОСОБА_3 стала повнолітньою тільки в цьому році. Несплата відповідачами коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірними жилим приміщенням. Зокрема, такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц. Окрім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не втратили право користування житловим приміщенням з огляду на положення частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 29 ЦК України. Не можна вважати неповажною причину не проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірному житлі її перебування в іншому місці з одним з батьків, оскільки вони як малолітні діти в силу свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. 
У вересні 2021 від відповідача ОСОБА_3 на адресу суду надійшов відзив, який є аналогічним по змісту з відзивом законного представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .
У жовтні 2021 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив, де зазначає, що доводи ОСОБА_3 щодо підстав відмови в задоволенні позову є безпідставними та необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону. Стверджував, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ніколи не проживали у спірній квартирі з моменту їх народження та по теперішній час. Їх батько більше ніж 15 років, після одруження з ОСОБА_5 , проживав за іншою адресою та ніколи не повертався жити за місцем своєї реєстрації. Ще при житті у жовтні 2018 року ОСОБА_8 без згоди позивача зареєстрував всіх своїх п`ятьох дітей, в томі числі ОСОБА_3 та 
ОСОБА_4 . Позивач вказував, що тривалий час у періоди з 02 листопада 2019 року по 01 лютого 2020 року, з 13 лютого 2020 року по 18 лютого 2020 року та з 27 лютого 
2020 року по 27 червня 2020 року він брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ на території Донецької та Луганської областей, тому фізично не міг перешкоджати відповідачам у доступі до спірної квартири. Факт перешкоджання не підтверджено жодними доказами. Окрім того, позивач вказує, що обов`язок сплати комунальних послуг покладений на всіх осіб, що проживають та/або зареєстровані в житлі споживача. Разом з тим, законні представники відповідачів не сплачували за комунальні послуги жодного разу. 
У жовтні 2021 року законним представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подано до суду доповнення до відзиву на позовну заяву (заперечення на відповідь на відзив), а також, 25 жовтня 2022 року ОСОБА_3 подано до суду доповнення до відзиву на позовну заяву (заперечення на відповідь на відзив), які є аналогічними за змістом. Сторони зазначають, що реєстрація ОСОБА_3 та ОСОБА_4   у спірній квартирі була проведена згідно з вимогами чинного законодавства. Позивач не заявляв вимог про виселення відповідачів та/або про сплату ними житлово-комунальних послуг нарівні з ним, а також не вимагав компенсувати йому частину фактично здійснених ним платежів за житлово-комунальні послуги. У червні-липні 2019 року відповідачі приїжджали під час навчального заходу та просили залишитися переночувати на що отримали відмову від позивача і змушені були тимчасово проживати у подруги в с. Крюківщина. В результаті отримання кількох відмов поспіль ОСОБА_8 разом зі своєю сім`єю у 2018-2019 роках були змушені проживати у хостелах у Дніпровському районі м. Києва. 
Окрім того, законний представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звертають увагу суду на те, що сам факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі не спричиняє перешкод у користуванні позивачем та членами його сім`ї житловим приміщенням, а також, на те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність реальних перешкод у користуванні ним житловим приміщенням. 
У листопаді 2021 року ОСОБА_3 подала до суду доповнення до відзиву. Так, на думку відповідачки позивач має корисливі мотиви щодо виселення відповідачів з житлового приміщення. ОСОБА_3 переконана, що позивача є недобросовісним та умисно бажає збільшити свою частку у займаній ним квартирі в процесі подальшої приватизації за рахунок часток ОСОБА_4 та ОСОБА_3   шляхом їх виселення та зняття з реєстрації місця проживання. Відповідачі вважають, що документи, які були надані позивачем були надані саме для того, щоб у подальшому приватизувати квартиру без їх відома та без їх участі, без врахування та порушенням їх законних прав. Непроживання батька дітей ( ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ) у спірній квартирі з січня 2021 року не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дітей, а їх право на користування житловим приміщенням надасть їм у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року  позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задоволено частково.
Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 грн витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із відсутності поважних причин не проживання ОСОБА_2 у спірному приміщенні, окрім того відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 чиняться перешкоди у її праві користування спірним житловим приміщенням.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Сам по собі факт не проживання неповнолітніх дітей у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки вибір місця їхнього проживання в силу їх віку і відповідно до закону не залежав від їхньої волі, а визначався їхніми батьками, як законними представниками.
16 січня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Клапчук Ф. П. подав до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені цих позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не отримувала судових повісток, їй не було відомо про судове провадження. Відповідачка є донькою позивача. Після декретної відпустки мати відповідачки продовжила навчання в медичному училищі м. Олександрія на стаціонарному відділенні, а ОСОБА_2 стала проживати зі своєю бабусею. З того часу позивач не надавав своїй доньці жодної матеріальної допомоги, вихованням не займався, жодним чином не брав участі в її житті. Батьки відповідачки розлучилися ще до початку навчання ОСОБА_2 в школі. Після розлучення відповідачка з матір?ю переїхали проживати до м. Бровари де і закінчила школу. Після закінчення шкоди вона вступила до коледжу в м. Києві, який розташований в безпосередній близькості від АДРЕСА_4 , де зареєстрована відповідачка та проживає позивач зі своєю сім?єю. Позивач відхиляв прохання ОСОБА_2 у наданні можливості проживати у спірній квартирі, не допускав її до помешкання. Відповідачка виявляла бажання проживати у спірній квартирі, проте позивач уникав зустрічей та розмов з нею. Відповідачка продовжує навчання, власного житла не має. У спірній квартирі не проживала не з власної ініціативи, а через постійні перешкоди зі сторони позивача. У даному випадку виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло та недобросовісності дій позивача, який протягом тривалого часу перешкоджав відповідачу проживати у квартирі, в якій вона зареєстрована.
24 січня 2023 року матеріали цивільної справи № 756/6555/21 за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням разом із апеляційною скаргою надійшли до Київського апеляційного суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 24 січня 2023 року матеріали цивільної справи № 756/6555/21 за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням разом із апеляційною скаргою передано судді-доповідачу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Клапчука Ф. П. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року задоволено та поновлено його. 
Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Клапчуком Ф. П., на рішення Оболонського районного суду міста Києва 
від 19 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник 
ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної 
у м. Києві державної адміністрації, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
            Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.
            Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Клапчук Ф.П. підтримав доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_1 та його представник адвокат Литвинчук О.І., третя особа ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , треті особи - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Оболонська районна державна в м. Києві адміністрація, в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року оскаржується в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року не оскаржується, а тому відповідно до правил частини першої статті 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.
Встановлено, що 22 липня 1990 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано ордер на житлове приміщення № 562 серії К ОСОБА_7 та членам його сім`ї з чотирьох чоловік на право заняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 . Склад сім`ї: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 
КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» своїм листом від 01 жовтня 2021 року № 062/14-12800 (И-2021) повідомило, що з даними реєстрових книг квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована.
05 грудня 1975 року ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_9 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року за адресою: 
АДРЕСА_3 було зареєстровано десять осіб, з яких три знято з реєстрації 30 серпня 2019 року.
Окрім того, згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб за період з 30 січня 2017 року  по 29 вересня 2021 року за адресою: 
АДРЕСА_3 зареєстровані наступні особи:
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 16 серпня 1990 року;
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 16 серпня 1990 року;
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 01 лютого 1996 року;
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 09 квітня 1999 року;
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 19 лютого 2009 року;
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 10 жовтня 2018 року;
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 10 жовтня 2018 року по 30 серпня 2019 року;
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з 10 жовтня 2018 року по 30 серпня 
2019 року;
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , з 10 жовтня 2018 року;
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , з 10 жовтня 2018 року по 
ІНФОРМАЦІЯ_12 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер.
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є донькою позивача ОСОБА_1 , та з 09 квітня 1999 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_10 , є дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 з 10 жовтня 2018 року.
ОСОБА_1 звертався до органу реєстрації Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації із заявами про зняття з реєстрації відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на що отримав відмови у знятті з реєстрації місця проживання.
Оболонське УП ГУ НП у м. Києві своїм листом від 02 березня 2021 року повідомило позивачу ОСОБА_1 про те, що під час перевірки встановлено, що ОСОБА_2 , 1999 року народження, ОСОБА_3 , 2003 року народження, 
ОСОБА_4 , 2006 року народження, зареєстровані, але не проживають і ніколи не проживали за адресою: АДРЕСА_3 . З приводу перешкоджання їм користування квартирою АДРЕСА_1 до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві не зверталися.
У письмових поясненнях, наданих Оболонському управлінню поліції ГУ НП в 
м. Києві від 26 квітня 2021 року ОСОБА_14 , яка проживає за адресою: 
АДРЕСА_5 та ОСОБА_15 , який проживає за адресою: АДРЕСА_6 вказали про те, що ОСОБА_2 за адресою: 
АДРЕСА_3 не проживає і ніколи її не бачили, а щодо неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомили, що останні за адресою: АДРЕСА_3 ніколи не проживали.
У судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка була допитана 
ОСОБА_16 , яка є офіційною дружиною позивача та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Суду показала, що відповідачів у спірній квартирі ніколи не бачила, перешкоди їм не створювалися, останні не зверталися з проханням проживати у квартирі.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права вказують на наявність підстав для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України.
Частиною другою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Згідно з частиною п`ятою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня
2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання у справі.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
19 вересня 2022 року суд першої інстанції розглянув справу за відсутності 
ОСОБА_2 .
Матеріали справи не містять доказів про повідомлення ОСОБА_2 про судове засідання, призначене на 19 вересня 2022 року.
Разом з тим, з матеріалів справи установлено, що вся кореспонденція, яка адресована ОСОБА_2 повернута до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Київський апеляційний суд зазначає, що згідно правил пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Вся кореспонденція, яка направлялась ОСОБА_2 була адресована на адресу: АДРЕСА_3 , за якою, за твердженням позивача, ОСОБА_2 не проживає тривалий час.
Таким чином, Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що правила пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України за обставин цієї справи у даному випадку не можливо застосувати, оскільки зазначення позивачем адреси відповідача яка, за твердженням позивача там не проживає тривалий час, і здійснення судом відправки всієї кореспонденції на неї, не буде відповідати принципу змагальності цивільного судочинства та рівності сторін, що в свою чергу не відповідатиме критеріям статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
За таких обставин, слід дійти висновку про відсутність належних та допустимих доказів обізнаності ОСОБА_2 про розгляд справи, який відбувся 19вересня
2022 року.
У апеляційній скарзі заявник указує на неналежне його повідомлення про розгляд справи судом першої інстанції, що позбавило його права на належний судовий захист та надання пояснень щодо фактичних обставин справи.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є  забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України). 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.  
У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Таким чином, неналежне повідомлення учасника справи про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції є порушенням вимоги статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
            Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи вимоги пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення заявника про час та місце проведення судового засідання в суді першої інстанції, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції, оскільки справу розглянуто за відсутності учасника справи, який належним чином не повідомлений про час і місце судового засідання, і він обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
 
            Щодо суті заявлених позовних вимог
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є донькою позивача ОСОБА_1 .
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. 
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність упозивача права власності та встановлення судом наявності перешкод укористуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
З матеріалів справи відомо, що квартира 
АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_1 не зареєстрована, що підтверджується листом КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 
від 01 жовтня 2021 року № 062/14-12800 (И-2021).
За таких обставин, Київський апеляційний суд дійшов висновку про відсутність порушеного права ОСОБА_1 у користуванні спірної квартирою, оскільки вона йому на праві власності не належить, що є визначальним елементом для захисту права на підставі статті 391 ЦК України.
            Надаючи оцінку аргументам позивача щодо відсутності ОСОБА_2 понад шість місяців у без поважних причин у спірній квартирі, та аргументам відповідача щодо наявності поважності причин відсутності у спірній квартирі понад шість місяців, Київський апеляційний суд враховує таке. 
            Установлено, що відповідач ОСОБА_2  ІНФОРМАЦІЯ_6 , та 
з 09 квітня 1999 року зареєстрована у спірній квартирі. З моменту народження вона проживала разом з матір?ю. У квартирі АДРЕСА_1 до досягнення чотирнадцяти років не проживала.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі у період з 31 березня 1999 року 
по 31 березня 2013 рік не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
З пояснень ОСОБА_2 встановлено, що вона намагалась протягом тривалого часу зв`язатися зі своїх батьком, щодо вирішення питання про її проживання у спірній квартирі, проте позивач на зв?язок не виходив, зустрічей уникав.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. 
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ  від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).
У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Колегія суддів, враховуючи те, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, враховуючи інтереси ОСОБА_1 , який не є власником квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , яка також зареєстрована у цій квартирі, проте не проживала у ній більше 21 року з поважних причин, а саме припинення між її батьками позивачем - ОСОБА_2 та матір?ю - ОСОБА_6 шлюбних відносин, а відповідачка - ОСОБА_2 залишилась проживати разом з матір?ю, іншого житла не має, дійшла висновку, що позовні вимоги 
ОСОБА_7 до ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибула на інше постійне місце проживання, просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірним житлом.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідачки на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.
При цьому слід враховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання.
На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі №161/20415/19 (провадження № 61- 14025св21).
Доводи позивача, що він позбавлений можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, так як вимушений сплачувати комунальні послуги за кількістю осіб та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування і розпорядження своїм майном, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
    Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, під час розгляду справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що є обов?язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_17 до ОСОБА_2 про визнання особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 362,00 грн, понесені 
ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги, підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Клапчуком Федором Петровичем, задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням скасувати та ухвалити у справі в цій частині нове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації та проживання: 
АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1 362,00 грн судових витрат, понесених під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                                     А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                  О.І. Шкоріна