Номер провадження: 22-ц/813/738/23 
Справа № 2-7012/11
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Громіка Р.Д.,
                                Дришлюка А.І., 
               за участю секретаря                 Хухрова С.В.,
               представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Драгун А.С.,
               представника АТ «Ощадбанк» - адвоката Шидерової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 08.09.2020 року, ухваленого під головуванням судді Петренка В.С., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління Акціонерне товариство «Ощадбанк», до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

02.11.2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі – АТ «Ощадбанк») звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 210, 01 доларів США та 1 344, 39 грн. простроченої комісійної винагороди і пені, які складаються з наступного: 
залишок основного боргу за кредитом у розмірі 6 497, 22 доларів США;
прострочений основний борг у розмірі 4 215, 72 доларів США;
прострочені відсотки за користування кредитом у розмірі 3 875, 93доларів США;
пеня за прострочений основний борг по кредиту у розмірі 844, 19доларів США;
пеня за прострочені відсотки за користування кредитом у розмірі 776, 95доларів США;
прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту у розмірі 1 120, 00грн.:
пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту у розмірі 224, 39грн.

Також позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку судові витрати (т.1, а.с.3-7).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №819-н, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 20 000, 00 доларів США, що складає 101 000, 00 грн. по курсу Національного банку України на 26.07.2006року, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 20 000, 00 доларів США, що складає 101 000, 00 грн. по курсу Національного банку України на 26.07.2006року, а також сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 11, 5% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. 
У подальшому, а саме 26 липня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки №1 до кредитного договору №819-н від 26.07.2006року, відповідно до умов якого, поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за кредитним договором №819-н від 26.07.2006року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (т.1, а.с.30-32). 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26.07.2006року між АТ «Ощадбанк» та відповідачкою – ОСОБА_2 було укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до умов якого, заставодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з кредитного договору, передає в заставу, а заставодержатель цим приймає в заставу в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі транспортний засіб типу легковий седан, марки MAZDA, модель 3, 2006 року випуску, кольору чорного, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер – НОМЕР_2 , належний заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого РЕВ 1-ГО МРВ ДАІ ГУ МВС України в Одеській області 25 липня 2006 року (т.1, а.с.25-29). 
Невиконання відповідачами зобов`язань по укладеним договорам зумовило звернення АТ «Ощадбанк» до суду із відповідним позовом.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2012 року позов АТ «Ощадбанк» до  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено частково (т.1, а.с.63-69).
Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2  та ОСОБА_1  на користь АТ «Ощадбанк» загальну суму заборгованості за кредитним договором від 26.07.2006року №819-н 16 210 доларів США 01 цента та 1 344,39 грн. та стягнуто з відповідачів на користь позивача в рівних частинах витрати по сплаті судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

27.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2012 року (т.1, а.с. 80-83).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2019 року заяву ОСОБА_1 було задоволено і призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні (т.1, а.с.141-144).

23.09.2019 року до канцелярії суду від АТ «Ощадбанк» надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій АТ «Ощадбанк» просив суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 951,66 доларів США та 1 440,00 грн., яка складається з наступного: 
заборгованість по сумі кредиту у розмірі 9 378,09 доларів США;
пеня за прострочений основний борг у розмірі 2 577,29 доларів США;
996,28 доларів США – три відсотки річних по простроченому основному боргу;
1 440,00 грн. – заборгованість за комісією.
Позивач також просив стягнути з відповідачів в рівних частинах судові витрати (т.1, а.с.224-225).

Повторним заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2020 року АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено (т.2, а.с.30-37).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2020 року, та постановлення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с. 59-67). 

Вирішуючи питання про слухання справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання, у тому числі відповідач   ОСОБА_2 , оскільки за зареєстрованим місцем свого проживання відсутня, що в силу вимог ч.1 ст. 131 ЦПК України є її належним чином сповіщенням (т.2, а.с. 208-219, 222).
Заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 та його представник адвокат Возіян А.А. до суду апеляційної інстанції не з`явились, про причину своєї неявки с3уд не повідомили.
Разом з тим, до суду апеляційної інстанції з`явився інший представник апелянта ОСОБА_1 – адвокат Драгун А.С., який прийняв участь у справі в суді апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше двох років (т. 2, а.с. 97-98), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні, за участю з`явившихся представників сторін, та за наявними матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні  встановлений  строк  (термін)  його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
У відповідності до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що  за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
У відповідності до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за  договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій  стороні (позичальникові) грошові кошти  або  інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві
таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Крім того, суд правильно виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 , ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на  одержання від позичальника процентів від суми позики,  якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Згідно до ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Також суд правильно зазначив, що згідно п.п. 3.1., 3.2. договору поруки, поручитель відповідає по зобов`язаннях за вищезазначеним кредитним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов`язання за кредитним договором не будуть виконані повністю (т.1, а.с.31).

Як було вказано вище, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26.07.2006 року між ВАТ «Ощадбанк» та відповідачкою – ОСОБА_2 було укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до умов якого, заставодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з кредитного договору, передає в заставу, а заставодержатель цим приймає в заставу в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі транспортний засіб типу легковий седан, марки MAZDA, модель 3, 2006 року випуску, кольору чорного, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер – НОМЕР_2 , належний заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого РЕВ 1-ГО МРВ ДАІ ГУ МВС України в Одеській області 25 липня 2006року, заставною/оціночною вартістю предмету застави за погодженням сторін в сумі 126 250, 00грн.
Враховуючи порушення відповідачкою строків повернення кредиту, 25.08.2011року ПАТ «Ощадбанк» звернулось на адресу ОСОБА_2 з вимогою за №28/01-19/9980 у тридцятиденний строк погасити заборгованість перед банком, яка складає 16 210, 01доларів США.
Невиконання відповідачами своїх зобов`язань по вищезазначеним договорам, зумовило звернення ПАТ «Ощадбанк» до суду із відповідним позовом.

Частиною 1 ст. 553, ч.1, 2 ст. 554 передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі  порушення  боржником  зобов`язання,  забезпеченого порукою,  боржник  і  поручитель  відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки викладене кореспондується з п.п. 3.1., 3.2. договору поруки №1 до кредитного договору №819-н від 26.07.2006року, поручитель відповідає по зобов`язаннях за вищезазначеним кредитним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, о суд дійшов правильного і обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку залишку кредитної заборгованості в загальному розмірі 12 951,66 доларів США та 1 440 грн.

У відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд також обґрунтовано стягнув з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., в рівних частках.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 08.09.2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 01.05.2023 року

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

Р.Д. Громік 

        А.І.Дришлюк