ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" квітня 2023 р.           Справа№ 910/15496/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Тищенко О.В. 

за участю секретаря судового засідання:           Гончаренка О.С.  

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 18.04.2023  у справі №910/15496/20 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги           Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення           Господарського суду міста Києва від 04.10.2022, повний текст якого складений 18.10.2022
у справі           № 910/15496/20 (суддя Котков О.В.)
за позовом           Фізичною особою-підприємцем Нестеренко Катериною Віталіївною (правонаступник Компанії Ель Пасадена Інвест Лімітед)
до                      1. Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»
про                     визнання договору переведення боргу недійсним

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Компанія Ель Пасадена Інвест Лімітед звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та  Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» у якому просила визнати недійсним укладений між відповідачами договір переведення боргу  від 17.11.2014 в частині, що стосується будь-яких прав чи зобов`язань за договором банківського рахунка № SI296N, укладеним 20.09.2006 між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» в особі філії «Кримське регіональне управління» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») та Компанією Ель Пасадена Інвест Лімітед.
Позовні вимоги мотивовані тим, що:
- за умовами оспорюваного договору відповідачем 1 відповідачу 2 було передано, серед інших, заборгованість за укладеним між Компанією Ель Пасадена Інвест Лімітед та відповідачем 1 договором банківського рахунка № 8І29618І від 20.09.2006;
- заміна сторони у договорі банківського рахунка № 8І29618І від 20.09.2006 на відповідача 2, який не є банком, або переведення обов`язків за цим договором на таке товариство суперечить нормам чинного законодавства та є підставою для визнання договору недійсним;
-  укладення оскаржуваного договору відповідачами суперечить не тільки умовам договору банківського рахунка № 8І29618І від 20.09.2006, а й закону, так як  відповідно до положень ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом, проте відповідної згоди позивача на укладення спірного договору отримано не було.
Відповідач 1 проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:
- переведення відповідачем 1 своїх зобов`язань за договором банківського рахунка № SI296N від 20.09.2006 шляхом укладення оспорюваного договору не впливає на загальну суму невиконаних грошових зобов`язань такого боржника за договором банківського рахунка № SI296N від 20.09.2006, так як не виключає їх виконання відповідачем  2 на користь позивача, а відтак, відсутні будь-які порушення прав та майнових інтересів позивача за оскаржуваним договором, що є підставою для відмови у задоволенні позову;
- положення ч. 1 ст. 520 ЦК України не містить прямого припису, що відсутність згоди кредитора свідчить про недійсність правочину щодо заміни боржника;
- отримання згоди кредитора на укладення спірного договору було здійснено шляхом розміщення,  на підставі Умов та правил надання банківських послуг (п. 1.1.7.58 та п. 1.1.7.59), які розміщені на офіційному сайті Приватбанка та викладені в редакції від 01.06.2014, що містяться в розділі «архів договорів», 30.01.2015 на офіційному сайті Банку за посиланням «https://conditions-and-rules.privatbank.ua/news/74/?lang=ru» повідомлення для клієнтів Банку з наступним змістом: «У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ « 1.1.7. Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 32. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015 р. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди Клієнта» та відсутності будь-яких заперечень кредитора.
Також відповідач 1 заявив про сплив строку позовної давності. 
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі № 910/15496/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 року, позов задоволено, визнано недійсним договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» у частині, що стосується будь-яких прав чи зобов`язань за договором банківського рахунка, укладеним ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Кримське регіональне управління» (правонаступником якого є Банк) та Компанією Ель Пасадена Інвест Лімітед. Стягнуто солідарно з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» на користь Ель Пасадена Інвест Лімітед 2102,00 грн. судового збору.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 у справі № 910/15496/20 частково задоволено заяву Ель Пасадена Інвест Лімітед про відшкодування витрат на правничу допомогу, стягнуто солідарно з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» на користь Ель Пасадена Інвест Лімітед витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 45  850,00 грн.
Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 у справі № 910/15496/20 заяву Ель Пасадена Інвест Лімітед про солідарне стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» витрат на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом апеляційним судом справи № 910/15496/20, задоволено частково. Стягнуто солідарно з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» на користь Ель Пасадена Інвест Лімітед 31  317,98 грн. витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. У задоволенні заяви про розподіл судових витрат в іншій частині відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 у справі № 910/15496/20 задоволено частково. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 у справі № 910/15496/20 змінено, викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: 1. Заяву представника Ель Пасадена Інвест Лімітед про ухвалення додаткового рішення у справі задовольнити частково. 2. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь Ель Пасадена Інвест Лімітед (EL PASADENA INVEST LIMITED) 22  925,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» на користь Ель Пасадена Інвест Лімітед 22 925,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою Верховного Суду від 21.12.2021 року касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» задоволено частково; рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2021, постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 року у справі № 910/15496/20 скасовано; справу № 910/15496/20 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 вказав на те, що: 
«Верховний Суд не може погодитись з висновками судів попередніх інстанцій в частині застосування до спірних правовідносин частини першої статті 257, 261 ЦК України, що, зокрема, було визначено скаржником у касаційній скарзі як підстава оскарження рішень судів попередніх інстанцій, оскільки судами не надавалась належна правова оцінка усім доказам у справі в частині визначення початку перебігу строку позовної давності, поважності причин пропуску позовної давності з урахуванням того, що Компанія звернулась за захистом своїх прав майже через шість років, та враховуючи події, які відбувались на території Автономної Республіки Крим і були загальновідомими у розумінні обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, проявляти турботу до свого майна та бути обізнаною з його станом. 
Отже, судами попередніх інстанцій не встановлено та не досліджено чи мав можливість позивач довідатися про наявність оспорюваного договору з огляду на наявність тривалих договірних відносин (з 2006 року) між позивачем та відповідачем та необхідністю    обслуговування банківського рахунку (здійснення розрахунково-касового обслуговування, видача банківських карток, проведення операцій по рахунку, видача розрахункових документів тощо), що передбачено умовами Договору банківського рахунку від 20.09.2006 року.». 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі №910/15496/20 позов задоволений повністю. Визнано недійсним договір про переведення боргу від 17.11.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ідентифікаційний код 14360570) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (ідентифікаційний код 38920700) в частині, що стосується будь-яких прав чи зобов`язань за договором банківського рахунка № SI296N, укладеним 20.09.2006 між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» в особі філії «Кримське регіональне управління» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», ідентифікаційний код 14360570) та Ель Пасадена Інвест Лімітед (EL PASADENA INVEST LIMITED) (реєстраційний номер НЕ 177923).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідачів щодо укладення оскаржуваного правочину та переведення боргу вчинені зі значними порушеннями як чинного законодавства, так і умов договору банківського рахунка № 8І29618І від 20.09.2006, тому укладений між відповідачами договір підлягає визнанню недійсним у частині, що стосується позивача та договору банківського рахунка № SI296N від 20.09.2006.
При цьому судом першої інстанції встановлено, що:
- зі змісту договору банківського рахунка № 8І29618І від 20.09.2006, боржника за яким змінено відповідачем 1 всупереч закону в односторонньому порядку, вбачається, що він не містить положень про мовчання як способу вираження згоди позивача на відступлення банком своїх прав чи обов`язків третім особам. До того ж, відповідно до положень ч. 1 ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту;
- тобто для заміни сторони чи для переведення боргу на третю особу необхідне дотримання такої ж письмової форми, як і сам договір, і угода про це (так само як і згода позивача як кредитора) повинна оформлюватися письмово та підписуватися також і позивачем, що не було дотримано відповідачами. Тим самим відповідач 1, у порушення положень ст. 1066 ЦК України, обмежив право позивача (клієнта за договором банківського рахунка) щодо розпорядження грошовими коштами, порушивши  його майнові права та інтереси.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги твердження відповідача 1  про те, що:
- недотримання ним при укладенні договору переведення боргу вимог ЦК України не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки, начебто, такого наслідку не передбачено у самій ст. 520 ЦК України, так як вказане суперечить нормам ст.ст. 203, 215 ЦК України;
- отримання згоди кредитора на укладення спірного договору було здійснено шляхом розміщення  на офіційному сайті відповідача 1 повідомлення для клієнтів та відсутності будь-яких заперечень кредитора, так як будь-які односторонні зміни договору банківського рахунка, між первісними сторонами (позивачем та відповідачем 1) є протиправними, адже його текст не включає таких можливостей. 
Суд першої інстанції визнав, що строк позовної давності позивачем при зверненні до суду із позовною заявою про визнання оспорюваного правочину недійсним не пропущено, так як:
- про наявність спірного договору позивачу стало відомо з поданого відповідачем 1 у справі № 910/5684/20 за позовом Компанії Ель Пасадена Інвест Лімітед про розірвання договору банківського рахунку та стягнення залишків грошових коштів на рахунках, відзиву від 19.05.2020, а з розглядуваним позовом про визнання договору про переведення боргу недійсним позивач звернувся до суду 12.10.2020;
- при зверненні до суду з даним позовом позивач просив визнати поважною причину пропуску позивачем строку для звернення до суду з даним позовом та поновити цей строк, почавши його облік з 19.05.2020;
- відсутність у матеріалах справи доказів у підтвердження обізнаності позивача про укладення між відповідачами договору переведення боргу від 17.11.2014 до моменту подання відповідачем 1 у межах справи № 910/5684/20 відзиву на позов від 19.05.2020 свідчить про те, що позивач про існування оскаржуваного договору від 17.11.2014 дізнався безпосередньо з відзиву на позов відповідача 1 від 19.05.2020 у справі № 910/5684/20, іншого відповідачем 1 не доведено;
- довідатися про наявність оскаржуваного договору до подання відповідачем 1 відзиву на позовну заяву у справі № 910/5684/20 позивач не мав можливості, оскільки розрахунково-касове обслуговування рахунку, видача банківських карток, проведення операцій по рахунку, видача розрахункових документів тощо за договором банківського рахунку від 20.09.2006 відповідачем 1 не здійснювалося та належними доказами відповідачем 1 не доведено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі №910/15496/20 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Компанії Ель Пасенда Інвест Лімітед до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити повністю.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення прийнято за неповного дослідження всіх обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, додатково пославшись на те, що:
- оскаржуваним правочином право позивача порушено не було, так як згідно з правовими висновками, сформованими у постанові Верховного Суду від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками, проте свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Вказане свідчить про те, що суд першої інстанції дійшовши висновку про відсутність згоди кредитора  на переведення боргу (з чим апелянт не погоджується) мав відмовити в задоволенні позову, з тих підстав, що у позивача відсутній конкретний майновий інтерес в оспорюваному  договорі;
- суд першої інстанції не дослідив у повному обсязі договір банківського рахунка № 8І29618І від 20.09.2006, зокрема всі його додатки, а відтак  висновок суду першої інстанції про те, що вказаний договір не містить положень про  приєднання позивача до Умов та правил надання банківських послуг є передчасним;
- судом першої інстанції не було дотримано вказівок Верховного Суду в частині дослідження того, коли саме позивач мав можливість дізнатися про укладення оскаржуваного правочину.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2022, справу №910/15496/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко О.В..
З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15496/20, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/15496/20.
06.12.2022 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 задоволено клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі №910/15496/20 та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі №910/15496/20, розгляд апеляційної скарги призначено  24.01.2023 об 11:15 год. 
23.01.2023 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, з посиланням на те, що: 
-  про порушення його прав оспорюваним правочином свідчить як те, що сам відповідач 1 не вважає, що не відбулось переведення боргу, як і те, що в силу презумпції правомірності правочину, яка встановлений ст. 204 ЦК України, такий правочин яким би незаконним він не виглядав, все одно вважається правомірним до набрання законної сили рішенням суду у цій справі;
- для застосування «мовчазної згоди» позивача на якусь угоду відповідача 1 має існувати пряма вказівка на це в законі або договорі, проте укладений між позивачем та відповідачем 1 договір банківського рахунка № 8І29618І від 20.09.2006 таких положень не містить;
- відповідач 1 не довів, що він дійсно в 2015 році розміщував на своєму сайті якесь оголошення,
просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить поновити йому строк для подання відзиву.  
Згідно з ч. 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Статтею 114 ГПК України встановлено, що:
- суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій.
- строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 якою відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі №910/15496/20, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.
Частиною 6 ст. 242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є:
1) день вручення судового рішення під розписку;
2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;
3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;
4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;
5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Враховуючи те, що матеріали справи не містять належних, в розумінні ч. 6 ст. 242 ГПК України, доказів отримання позивачем ухвали  Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022, колегія суддів вважає, що ним не пропущено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, з огляду на що клопотання позивача про поновлення йому вказаного строку колегією суддів не розглядається.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 розгляд апеляційної скарги відкладено на 31.01.2023 о 10:45.
31.01.2023 судове засідання не відбулося у зв`язку з оголошеною в місті Києві повітряною тривогою, яка тривала з 11:17 по 11:45, з огляду на що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі №910/15496/20 призначено на 21.02.2023 о 10:45 год.
26.01.2023 до суду від відповідача 1 надійшло клопотання про закриття провадження у справі № 910/15496/20, яке обґрунтовано тим, що з даних, які містяться в торговому реєстрі Республіки Кіпр слідує, що позивач припинений (розформований, розпущений) з 12.08.2022, а запис про компанію виключено з торгівельного реєстру.
31.01.2023 до суду надійшло клопотання Фізичної особи-підприємця Нестеренко Катерини Віталіївни про залучення процесуального правонаступника у порядку ст. 52 ГПК України, у якому заявник, з посиланням на те, що 03.11.2021 позивач уклав з заявником  договір про передання прав за яким заявник набув прав за договором банківського рахунку № SI296N від 20.09.2006, просить постановити ухвалу про заміну позивача - Ель Пасадена Інвест Лімітед його правонаступником - заявником.
21.02.2023 до суду від відповідача 1 надійшло клопотання про витребування оригіналів доказів та про призначення у справі № 910/15496/20 судової технічної експертизи, в якому відповідач 1 просить:
- витребувати у  Фізичної особи-підприємця Нестеренко Катерини Віталіївни оригінали договору про передання прав від 03.11.2021 та акту приймання передачі від 03.11.2021:
- призначити у справі № 910/15496/20 судову технічну експертизу на вирішення якої поставити наступні питання:
1) Чи відповідає час виконання друкованого тексту договору про передання прав від 03.11.2021 та акту приймання передачі від 03.11.2021 даті, вказаній у документі; в якій проміжок часу надрукований текст договору про передання прав від 03.11.2021 та акту приймання передачі від 03.11.2021?
2) Чи відповідає час виконання підписів у договорі про передання прав від 03.11.2021 та акті приймання передачі від 03.11.2021 даті, вказаній у документі; в якій проміжок часу було виконано підписи у  договорі про передання прав від 03.11.2021 та акті приймання передачі від 03.11.2021?
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 розгляд апеляційної скарги відкладено на 21.03.2023 о 10:45 год.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача 1 про витребування оригіналів доказів та про призначення у справі № 910/15496/20 судової технічної експертизи, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача 1 про закриття провадження у справі № 910/15496/20, задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Нестеренко Катерини Віталіївни про залучення процесуального правонаступника у порядку ст. 52 ГПК України, замінено позивача у справі - Компанію Ель Пасадена Інвест Лімітед її правонаступником у спірних правовідносинах -  Фізичною особою-підприємцем Нестеренко Катериною Віталіївною ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), розгляд апеляційної скарги відкладено на 18.04.2023 об 11:15 год. 
Станом на 18.04.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.
Відпоаідач 2представників в судове засідання не направили, про причини неявки суду не повідомив.
Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та відповідача 2 за наявними матеріалами апеляційного провадження.
Під час розгляду справи представник відповідача 2 апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, представник позивача проти задовооення апеляційної скраги заперечив, просив залишити її без задовооення, а рішення суду першої інстагції - без змін.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення позивача та відповідача 1, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

20.09.2006 Ель Пасадена Інвест Лімітед (клієнт), правонаступником якого у спірних правовідносинах є позивач, та Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» в особі філії «Кримське регіональне управління», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «Приватбанк» (банк) уклали договір банківського рахунка № 8І296И (далі Договір банківського рахунку), в п. 1.1 якого сторони погодили, що  банк відкриває клієнту поточний (поточні) рахунок (рахунки) у національній та іноземній валюті (у тому числі картковий (карткові) та інші рахунки зі спеціальним режимом використання) та здійснює його (їх) розрахункове та касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативних актів Національного банку України та умов цього договору.
17.11.2014 відповідач  1 та відповідач 2 уклали договір про переведення боргу (далі Договір), згідно із яким зобов`язання відповідача 1 щодо виплати коштів, серед іншого і за Договором банківського рахунку, несе відповідач 2. 
Звертаючись до суду з цим позовом клієнт послався на те, що:
- 24.02.2020 з метою розірвання Договору банківського рахунку він звернувся із заявою до відповідача 1, проте відповідач 1 жодним чином на заяву не відреагував та не повідомив про укладання Договору з відповідачем 2;
- за відсутності реакції банку клієнт звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про розірвання Договору банківського рахунку та стягнення залишків грошових коштів на рахунках, на підставі якої відкрито провадження у справі № 910/5684/20;
- із відзиву відповідача 1 на вказаний позов від 19.05.2020 йому стало відомо про укладення 17.11.2014 Договору;
- з огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом та просив визнати Договір недійсним.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. 
Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 1  постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:
- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;
- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України); 
- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно із ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (ст. 521ЦК України).
Статтею 513 ЦК України встановлено, що:
- правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1);
- правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 2).
Вказане спростовує посилання відповідача 1 на те, що недотримання ним при укладенні Договору вимог ст. 520 ЦК України, не є підставою для визнання Договору недійсним оскільки такого наслідку не передбачено у самій ст. 520 ЦК України.
Колегія суддів зазначає про те, що при розгляді справи № 321/1260/19 предметом розгляду у якій були позовні вимоги клієнта до АТ КБ «ПриватБанк» про повернення позивачу вкладу за договором строкового банківського вкладу (депозиту), борг за яким також було переведено за Договором Верховний Суд у  постанові Верховного Суду дійшов наступних висновків:
- законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо);
- як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником;
- Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: 
по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; 
по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу;
- відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
Вказана правова позиція також була підтримана Верховним Судом у постановах від 29.09.2022 у справі №    910/12047/21 та від 05.07.2022 у справі № 910/6807/21 предметом розгляду у яких також були вимоги про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» переведено за спірним Договором заборгованості.
Водночас колегія суддів не може погодитись з твердженнями відповідача 1 про те, що, з огляду на вказану правову позицію, право позивача укладення Договору порушено не було адже  відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу, а відтак у позивача відсутній конкретний майновий інтерес в оспорюваному  договорі.
Колегія суддів зауважує відповідачу 1 на тому, що, як вірно вказано позивачем, про порушення його прав оспорюваним правочином свідчить як те, що сам відповідач 1 не вважає, що не відбулось переведення боргу, так  і те, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками, а відтак, в силу презумпції правомірності правочину, яка встановлена ст. 204 ЦК України, такий правочин яким би незаконним він не виглядав, все одно вважається правомірним до набрання законної сили рішенням суду яким такий правочин визнано недійсним.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача 1 на те, що отримання згоди кредитора на укладення Договору було здійснено шляхом розміщення  на підставі Умов та правил надання банківських послуг (п. 1.1.7.58 та п. 1.1.7.59), які розміщені на офіційному сайті Приватбанка та викладені в редакції від 01.06.2014, що містяться в розділі «архів договорів», 30.01.2015 року на офіційному сайті Банку за посиланням «https://conditions-and-rules.privatbank.ua/news/74/?lang=ru», повідомлення для клієнтів Банку з наступним змістом:
«У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ « 1.1.7. Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 32. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015 р. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди Клієнта» 
та відсутності будь-яких заперечень кредитора.
Так, відповідач 1 зазначає про те, що відповідно до таких Умов, взаємодія за договором клієнта з банком може бути змінена шляхом повідомлення, у тому числі на сайті банку у відповідному розділі Умов. При необхідності отримання банком згоди від клієнта на вчинення таких дій, сторони керуються вимогами ст. 205 ЦК України (мовчазна згода) і саме на підставі таких Умов відповідача 1 було наділено правом переведення боргу на відповідача 2.
Відповідач 1 також зазначає, що за своєю правовою природою Умови, розміщені на його власному веб-сайті, є договором приєднання у розумінні ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору у цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За доводами відповідача 1, будь-яких письмових заперечень від позивача відносно переведення відповідачем на відповідача 2 боргу за Договором банківського рахунка на адресу банку не надходило, тому 17.11.2014 між відповідачами було укладено договір про переведення боргу.
Колегія суддів зазначає про те, що умови Договору банківського рахунку не містять будь-яких домовленостей як про можливість в односторонньому порядку  замінювати сторін договору, так і про можливість отримання згоди іншої сторони на таку заміну шляхом отримання мовчазної згоди. 
До того ж, відповідно до положень ч. 1 ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту, а відтак, для заміни сторони чи для переведення боргу на третю особу необхідне дотримання такої ж письмової форми, як і сам договір, і угода про це (так само як і згода позивача як кредитора) повинна оформлюватися письмово та підписуватися також і позивачем, що не було дотримано відповідачами.
Слід зазначити і про те, що згідно з ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів за винятком випадків, встановлених законом. 
Отже, відповідач 1 і в  силу положень ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не мав права самостійно змінювати умови Договору банківського рахунку, замінюючи себе на відповідача 2 у частині виплати коштів за договором банківського рахунку, а здійснивши таку заміну фактично обмежив право клієнта за таким договром щодо розпорядження грошовими коштами, тим самим порушив його майнові права та інтереси.
В свою чергу відповідач 1, посилаючись на ст. 634 ЦК України, частиною 1 якої встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому та що друга сторона не може запропонувати свої умови договору, не навів жодного доказу того, що позивач підписав якийсь формуляр чи заяву тощо, які б визначали приєднання позивача до договору приєднання у формі Умов. 
Також відповідач 1 не надав доказів того, що Умови якось регулюють відносини за Договором банківського рахунку, та є його частиною. Відповідач 1 не наводить посилання на жоден пункт Договору банківського рахунку, з якого б слідувало, що Умови є його частиною.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс1), в якій АТ КБ «Приватбанк» шляхом незаконного застосування «мовчазної» згоди його клієнтів незаконно змінював умови кредитних договорів, зазначила наступне: 
«За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору у цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений…
… Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 лютого 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору…
… Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. 
Велика Палата Верховного Суду вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору у цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" у період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.».
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що:
- обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом;
- надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
При розгляді вказаної справи  Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться у матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. 
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді як можливість в односторонньому порядку  замінювати сторін Договору, так і про можливість отримання згоди іншої сторони на таку заміну шляхом отримання мовчазної згоди. 
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
Згідно із ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.
Таким чином, правом оспорювати правочин положення  законодавства  наділяють  не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».
У даному випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.
Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору у контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача у майбутньому законних майнових прав.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17).
Колегія суддів вважає, що, з огляду на правовідносини, які склались між сторонами, а саме те, що за умовами Договору, відповідач 1 передав прийняті на себе перед позивачем зобов`язання за Договором банківського рахунку відповідачу 2, в той час як Договір, в силу приписів чинного законодавства не є нікчемним та, відповідно, є дійсним до набрання законної сили рішенням суду яким такий правочин визнано недійсним, позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання Договору в частині, що стосується будь-яких прав чи зобов`язань за Договором банківського рахунка, недійсним. 
З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність правових підстав для визнання Договору в частині, що стосується будь-яких прав чи зобов`язань за Договором банківського рахунка недійсним.
Щодо заяви відповідач 1  про застосування строку позовної давності до позовних вимог у даному спорі, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ст. 256 ЦК України  позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України)
Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Направляючи справу № 910/15496/20 на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 вказав на те, що: 
«Верховний Суд не може погодитись з висновками судів попередніх інстанцій в частині застосування до спірних правовідносин частини першої статті 257, 261 ЦК України, що, зокрема, було визначено скаржником у касаційній скарзі як підстава оскарження рішень судів попередніх інстанцій, оскільки судами не надавалась належна правова оцінка усім доказам у справі в частині визначення початку перебігу строку позовної давності, поважності причин пропуску позовної давності з урахуванням того, що Компанія звернулась за захистом своїх прав майже через шість років, та враховуючи події, які відбувались на території Автономної Республіки Крим і були загальновідомими у розумінні обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, проявляти турботу до свого майна та бути обізнаною з його станом. 
Отже, судами попередніх інстанцій не встановлено та не досліджено чи мав можливість позивач довідатися про наявність оспорюваного договору з огляду на наявність тривалих договірних відносин (з 2006 року) між позивачем та відповідачем та необхідністю    обслуговування банківського рахунку (здійснення розрахунково-касового обслуговування, видача банківських карток, проведення операцій по рахунку, видача розрахункових документів тощо), що передбачено умовами Договору банківського рахунку від 20.09.2006 року.». 
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила встановленого ст. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
За змістом ст. 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня. коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності, суду необхідно з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту коли особа довідалась, так і щодо моменту коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012, від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18.
Отже, враховуючи подану відповідачем 1 заяву строку позовної давності до позовних вимог у даному спорі, для встановлення наявності відмови у позові з підстав пропущення строків позовної давності слід встановити коли саме позивач довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто про укладення Договору.
Звертаючись до суду з цим позовом клієнт послався на те, що:
- 24.02.2020 з метою розірвання Договору банківського рахунку він звернувся із заявою до відповідача 1, проте відповідач 1 жодним чином на заяву не відреагував та не повідомив про укладання Договору з відповідачем 2;
- за відсутності реакції банку клієнт звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про розірвання Договору банківського рахунку та стягнення залишків грошових коштів на рахунках, на підставі якої відкрито провадження у справі № 910/5684/20;
- із відзиву відповідача 1 на вказаний позов від 19.05.2020 йому стало відомо про укладення 17.11.2014 Договору.
Колегія суддів зазначає про те, що, так як матеріали справи не містять доказів іншого,  доведеним є те, що укладення Договору клієнт дізнався саме з відзиву відповідача 1 від 19.05.2020 у справі № 910/5684/20.
Колегія суддів зазначає про те, що, так як позивач не є стороною Договору, а відповідач 1 та відповідач 2 не повідомляли його про укладення Договору та враховуючи те, що розрахунково-касове обслуговування рахунку, видача банківських карток, проведення операцій по рахунку, видача розрахункових документів тощо за Договором банківського рахунку відповідачем 1 не здійснювалося, до подання відповідачем 1 відзиву на позовну заяву у справі № 910/5684/20 позивач не мав можливості.
Слід зазначити і про те, що клієнт є юридичною особою з місцезнаходженням за межами України, не має на території України зареєстрованих відокремлених підрозділів та/або постійних представництв, що безумовно вплинуло на можливість бути обізнаним з фактом укладення Договору .
З огляду на вказані обставини колегія суддів вважає, що клієнт про існування Договору не мав об`єктивної можливості дізнатися до звернення до суду з позовом про розірвання Договору банківського рахунку, тобто до травня 2020 року.
Вказане свідчить про те, що, так як з позовом у цій справі № 910/15496/20 позивач звернувся  12.10.2020, строк позовної давності клієнтом при зверненні до суду із позовною заявою про визнання оспорюваного правочину недійсним не пропущено.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав  для визнання Договору в частині, що стосується будь-яких прав чи зобов`язань за Договором банківського рахунку, недійним та задовольнив позовні вимоги у повному обсязі. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.
Щодо посилань відповідача 1 на те, що   суд першої інстанції не дослідив у повному обсязі Договір банківського рахунку, зокрема всі його додатки, а відтак  висновок суду першої інстанції про те, що вказаний договір не містить положень про  приєднання позивача до Умов та правил надання банківських послуг, колегія суддів зазначає про те, що згідно з ч. 1 ст. 74 України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а відтак, відповідно до приписів чинного законодавства саме на відповідача 1 покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини на, які він посилається у своїх запереченнях, тобто саме відповідач 1 має довести те, що умовами Договору банківського рахунку містять положень про  приєднання позивача до Умов та правил надання банківських послуг, проте відповідних доказів відповідачем 1 до матеріалів справи не додано.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів  зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі № 910/15496/20, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
          
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі № 910/15496/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі № 910/15496/20 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15496/20.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 18.04.2023. 

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                О.В. Тищенко