Постанова
Іменем України
 
23 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 759/16652/20
провадження № 61-4037св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Хасіном Ігорем Борисовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року в складі колегії суддів Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,
 
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування збитків.
 
Позов мотивувала тим, що є спадкоємцем за законом першої черги (донькою) ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/5 часткою в спадщині. Після прийняття спадщини у квітні 2020 року позивачка випадково дізналася, що між її батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу від 01 жовтня 2013 року, за умовами якого ОСОБА_2 за згодою свого чоловіка ОСОБА_3 взяла на себе обов`язок укласти зі ОСОБА_4 договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Компанії «Форкис БГ ЕООД» та передати йому у власність частку, яка відповідає 100% статутного капіталу в зазначеній компанії.
 
Вказувала, що основний договір у визначений сторонами строк укладено не було. У пункті 4.2. попереднього договору передбачено, що у випадку невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань згідно цього договору вона має повернути покупцю грошове забезпечення в розмірі 4 000 грн, а також додатково сплатити ОСОБА_4 суму в розмірі 76 563 347 грн, що є еквівалентом 7 000 000 євро за курсом НБУ на дату підписання попереднього договору.
 
Позивачка вважає, що як спадкоємець та правонаступник померлого ОСОБА_4 з 1/5 часткою у всій спадщині вона має право на отримання 1/5 частини передбаченої попереднім договором суми забезпечення та компенсації збитків за неукладення основного договору купівлі-продажу.
 
З огляду на викладене ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів кошти в сумі 46 253 440 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року в складі судді Мазура Ю. Ю. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_1 в якості повернення частини грошового забезпечення за попереднім договором у розмірі 800 грн та збитків в сумі 46 252 640 грн, а всього 46 253 440 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання. припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії. Встановивши, що основний договір у встановлений попереднім договором строк укладено не було, суд констатував, що ОСОБА_4 до своєї смерті не відмовлявся від права вимоги суми, передбаченої в пункті 4.2 попереднього договору, а тому така сума підлягає стягненню на користь його спадкоємців як збитки, завдані ОСОБА_4 відповідачкою внаслідок невиконання відповідачкою своїх обов`язків за попереднім договором. 
 
Суд урахував, що відшкодування вказаної суми було покладено лише на одну сторону попереднього договору, яка з цим погодилася, з чого суд зробив висновок, що в разі, якщо ОСОБА_4 не отримає у власність частку в статутному капіталі Компанії «Форкис БГ ЕООД», яка відповідає 100% статутного капіталу, він отримає відшкодування в розмірі, еквівалентному 7 000 000 євро, і особою, винною у заподіянні цих збитків, є саме ОСОБА_2 , яка зобов`язана їх безумовно відшкодувати.
 
Суд критично оцінив доводи відповідачів про те, що передбачена пунктом 4.2 попереднього договору сума є неустойкою, оскільки вказана сума не обчислена у відсотках і не є співрозмірною з вартістю частки в статутному капіталі, визначеної попереднім договором.
 
Суд зазначив, що відповідачами не спростовано доводи позивача про те, що, укладаючи попередній договір саме на таких умовах та передбачаючи таку значну суму відшкодування у разі неукладення основного договору, сторони приховували тим самим свої дійсні наміри щодо частки та мали на увазі, що частка фактично є власністю ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 є її тимчасовим номінальним власником і має її повернути ОСОБА_4 , а в разі неповернення зобов`язана компенсувати реальну вартість компанії «Форкис БГ ЕООД» та неотримані ОСОБА_4 доходи, які сторони сумарно оцінили у еквівалент 7 000 000 євро.
 
Суд відхилив доводи відповідачів про сплив позовної давності, оскільки право на звернення до суду виникло у позивачки лише після отримання свідоцтва про право на спадщину, тобто, 27 квітня 2020 року.
 
Оскільки сторони попереднього договору визначили валютний еквівалент суми відшкодування, то за висновком суду сума підлягає стягненню в національній валюті України за офіційним курсом НБУ гривні до євро.
 
Дійшовши висновку про доцільність солідарного стягнення коштів з відповідачів, суд зазначив, що станом на дату укладення попереднього договору відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі, а частка, яка мала бути продана за основним договором ОСОБА_4 , перебувала у спільній сумісній власності подружжя. При цьому ОСОБА_3 дав письмову й нотаріально засвідчену згоду на укладення попереднього договору та на відчуження частки, тому є солідарним боржником за попереднім договором. 
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто через 3,5 роки з моменту спливу встановленої попереднім договором дати, до якої сторони зобов`язалися укласти основний договір. Враховуючи правову структуру відповідальності за попереднім договором та умови, передбачені розділом 4 попереднього договору, колегія суддів зазначила, що відповідальність ОСОБА_2 виникає лише за умови порушення нею своїх зобов`язань та неукладення основного договору саме з її вини. У разі, коли основний договір не буде укладено з вини ОСОБА_4 , передбачена попереднім договором відповідальність виникає вже у нього. 
 
Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначила, що питання про те, з чиєї вини не було укладено основний договір, є основоположним для вирішення питання, на кого саме мають бути покладені передбачені для такого випадку попереднім договором санкції. Побудувавши свої позовні вимоги на твердженні, що основний договір не було укладено саме з вини ОСОБА_2 , позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження такої тези.
 
Апеляційний суд також прийняв до уваги, що ОСОБА_4 за життя не звертався до ОСОБА_2 з приводу невиконання нею попереднього договору.
 
Колегія суддів не погодилася з доводами позивачки про те, що передбачена попереднім договором сума в розмірі 7 000 000 євро є збитками, що були завдані спадкодавцю у договірному зобов`язанні, а тому право вимоги такої суми може бути успадковане спадкоємцем. Суд зазначив, що вказана сума не може трактуватися як збитки сторони, а за своєю суттю є санкцією за невиконання договірного зобов`язання, яка відповідно до статті 1230 ЦК України може бути успадкована виключно за умови присудження її судом за життя спадкодавця.
 
Аргументи учасників справи
 
У березні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на постанову апеляційного суду,вякій просить її скасувати як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що єдиною особою, яка може бути винною в неукладенні основного договору, є ОСОБА_2 як продавець, яка повинна ініціювати оферту з продажу частки в статутному капіталі, а ОСОБА_4 вже мав реагувати на таку оферту: акцептувати або відхиляти її. Вказує, що договором передбачена різна відповідальність для покупця (внаслідок безпідставної відмови від укладення договору) та продавця (внаслідок невиконання зобов`язань за договором, зокрема в частині ініціювання його укладення). Зазначає, що суд апеляційної інстанції проігнорував доводи позивачки про те, що укладаючи попередній договір саме на таких умовах та передбачаючи таку значну суму відшкодування у разі неукладення основного договору, сторони приховували тим самим свої дійсні наміри щодо частки та мали на увазі, що частка фактично є власністю ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 є її тимчасовим номінальним власником і має її повернути ОСОБА_4 , а в разі неповернення зобов`язана компенсувати реальну вартість компанії «Форкис БГ ЕООД», витрати, понесені ОСОБА_4 на діяльність компанії та неотримані ним доходи, які сторони сумарно оцінили у еквіваленті 7 000 000 євро. Вказує, що сторони попереднього договору визначили розмір збитків у твердій грошовій сумі, що не суперечить чинному на момент його укладення законодавству. При цьому визначення твердої грошової суми в пункті 4.2 попереднього договору свідчить про помилковий висновок апеляційного суду про те, що така сума є санкціями (неустойкою) за неукладення основного договору. Наполягає на тому, що право на відшкодування збитків переходить до спадкоємців незалежно від того, чи були ці суми присуджені судом за життя спадкодавця. Вказує, що про застосування позовної давності відповідачі в суді першої інстанції не заявляли. Посилалася також на те, що апеляційний суд проігнорував бажання позивачки бути особисто присутньою в судовому засіданні.
 
У травні 2023 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов підписаний представником відзив на касаційну скаргу, у якому відповідачка просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість оскарженого судового рішення. Вказує також, що в постановах Верховного Суду, про незастосування яких у касаційній скарзі зазначає позивачка, встановлені інші фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, ніж у справі, яка переглядається. 
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та витребувано з районного суду матеріали справи.
 
У квітні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду та передані судді-доповідачеві Антоненко Н. О. 
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 11 квітня 2023 року вказано, що касаційна скарга містить підставу касаційного оскарження, передбачену пунктами 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки апеляційний суд при вирішенні спору не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, від 01 червня 2021 року в справі № 910/12876/19, від 13 травня 2021 року в справі № 910/3987/20, від 30 березня 2021 року в справі № 908/2261/17, від 29 січня 2020 року в справі № 903/154/19 та від 06 червня 2018 року в справі № 910/19473/17.
 
Крім того, в касаційній скарзі міститься посилання на неналежне повідомлення апеляційним судом позивачки про дату, час і місце розгляду справи, а також безпідставне відхилення судом клопотання позивачки про відкладення розгляду справи в зв`язку з її бажанням бути особисто присутньою в судовому засіданні, що відповідає підставі касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 5 частини першої статті й пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 є спадкоємицею за законом першої черги (донькою) ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Частка позивачки в спадщині становить 1/5. 
 
27 квітня 2020 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 
 
21 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе обов`язок укласти зі ОСОБА_4 договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Компанії «Форкис БГ ЕООД», зареєстрованої згідно законодавства Республіки Болгарія, за яким передати йому у власність частку в зазначеній компанії, яка відповідає 100% статутного капіталу, за визначеною попереднім договором ціною.
 
Згідно з пунктом 1.1 попереднього договору основний договір купівлі-продажу частки мав бути укладений до 10 жовтня 2015 року.
 
У пункті 4.2 попереднього договору передбачено, що у випадку невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань згідно цього договору грошове забезпечення в розмірі 4 000 грн підлягає поверненню нею у повному обсязі. При цьому вона також додатково виплачує ОСОБА_4 суму у розмірі 76 563 347 грн, що є еквівалентом 7 000 000 євро за курсом НБУ на дату підписання попереднього договору.
 
В пункті 5.3 попереднього договору міститься твердження ОСОБА_2 про те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , а частка належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_3 надана нотаріально посвідчена згода на укладення попереднього договору та на продаж частки. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України
 
У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) конкретизовано вищевказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, предметом спору є вимоги ТОВ «Хімагромаркетинг» до ПП «Ольвія» про стягнення боргу за договором поставки. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору поставки та додаткових угод до нього щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар, що є підставою для стягнення з відповідача окрім суми основного боргу також пені за прострочення платежів, штрафу за прострочення виконання зобов`язань більше 10 днів та відсотків річних відповідно до процентної ставки, визначеної умовами договору. Суди встановлювали обставини та робили висновки з приводу погодженої в договорі поставки відповідальності сторін за його неналежне виконання. Зокрема, в пункті 5.2 договору сторони визначили, що відповідач відповідає за несвоєчасну оплату товару й сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. У пункті 5.4 договору узгоджено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань, передбачених розділом 2 цього договору, більше ніж на 10 (десять) днів винна сторона додатково сплачує іншій стороні за цим договором штраф у розмірі п`ятнадцяти відсотків від ціни договору. Висновки касаційного суду у цій справі зводяться до повноважень суду за певних умов зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року в справі № 910/12876/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, предметом спору є вимоги ПАТ «ВК «Укрнафтобуріння» до ТОВ «Інновер Україна» про стягнення 4 346 226,28 грн за договором підряду, у тому числі: 2 193 860,43 грн авансового платежу, 548 118,01 грн - пені, 534 749,28 грн - 10% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 10 днів, 1 069 498,56 грн - 20% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 30 днів. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором у частині своєчасного надання послуг з налаштування та здійснення модифікацій до програмного продукту та відповідно до здійсненої передоплати, внаслідок чого згідно з умовами договору відповідач зобов`язаний сплатити обумовлені договором пеню та штрафи за порушення строку надання послуг за кожним з етапів, а також повернути авансові платежі за послуги, щодо яких не оформлено акти приймання-передачі. Судами установлювалися обставини та зроблено висновки щодо погоджених у договорі підряду пені та штрафів, які підлягали сплаті в разі неналежного виконання сторонами зобов`язань за договором підряду. Висновки суду касаційної інстанції в цій справі стосуються можливості одночасного застосування пені та штрафу за порушення зобов`язання, а також одночасного стягнення штрафу за 10-денне та 30-денне прострочення виконання зобов`язань. 
 
У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року в справі № 910/3987/20, на яку є посилання в касаційній скарзі, предметом спору є вимоги ПрАТ «Страхова компанія «Вона» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та Державної казначейської служби України про відшкодування збитків у розмірі 5 147 159,00 грн. Позов мотивований посиланням на прийняття Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, протиправного розпорядження № 3098 від 13 грудня 2016 року та подальшої протиправної поведінки щодо невиконання розпорядження Державної регуляторної служби України № 36 від 13 лютого 2017 року про скасування наведеного вище розпорядження, що призвело до порушення права позивача на провадження страхової діяльності як виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, протягом тривалого періоду часу з 14 березня 2017 року до 29 березня 2019 року та завдало позивачу суттєвих збитків. Висновки суду касаційної інстанції в цій справі стосуються видів правонаступництва органів державної влади, зокрема Верховний Суд виділив два види правонаступництва: фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією), та процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво. Також надано оцінку щодо правових підстав притягнення органу державної влади до відповідальності за заподіяні збитки.
 
У постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 903/154/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, предметом спору є вимоги ПрАТ «Волинська фондова компанія» до фермерського господарства «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича про стягнення 4 443 930,17 грн та зустрічні вимоги ФГ «Західний Буг» до ПрАТ «Волинська фондова компанія» про визнання договорів поставки та договору оренди удаваними. Позовні вимоги за первісним позовом обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань в частині внесення повної та своєчасної оплати за товар, який має бути поставлений згідно з договором поставки. Зустрічний позов обґрунтований тим, що на момент підписання договору поставки та договору оренди у позивача було відсутнє необхідне для укладення відповідних договорів право власності на товар. Специфічні умови договорів поставки та оренди є удаваними та мають на меті приховання іншого правочину, а саме фінансового лізингу. Висновки суду касаційної інстанції в цій справі стосуються тлумачення статті 538 ЦК України про те, що в разі нездійснення покупцем попередньої оплати товару, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникає, а нездійснення ним на свій ризик поставки товару без попередньої оплати, не надає продавцю права вимагати оплати такого товару. Також зроблено висновки щодо ефективних способів захисту в разі, якщо позивач уважає положення договорів поставки та оренди удаваними.
 
У постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 910/19473/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, предметом спору є вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Товариства з обмеженою відповідальністю «Арт Капітал Едюкейшн» про визнання договорів дарування удаваними правочинами та застосування норм, що регулюють укладення договорів купівлі-продажу з переведенням прав та обов`язків покупця часток у статутному капіталі третьої особи на позивача. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що спірні договори дарування є удаваними та укладені для приховання інших правочинів, а саме договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі третьої особи, які порушують преважне право позивача як учасника третьої особи на купівлю відповідних часток у статутному капіталі. Суди встановлювали фактичні обставини та робили висновки з приводу відмінностей між договорами дарування та купівлі-продажу. Суди зазначили, що договір дарування є завжди безоплатним, в той час як договір купівлі-продажу є оплатним, а вартість відчужуваного майна сплачується продавцеві лише у грошовому вираженні, а відтак, відмінність між договорами купівлі-продажу та дарування полягає в платності за одержане майно. Суди встановили, що умовами спірних договорів дарування не передбачено, що за отримання (набуття у власність) часток у статутному капіталі товариства відповідач мав передати певну грошову суму. Висновок суду касаційної інстанції зводиться до того, що суди не дослідили питання дійсної спрямованості волі сторін при укладенні оспорюваних договорів дарування.
 
У постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року в справі № 908/2261/17, на яку є посилання в касаційні скарзі, предметом спору є вимоги ТОВ «Газова станція» до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу на суму 21 039 700 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неотриманням позивачем доходу від реалізації газу метану на орендованій ним газонаповнювальній компресорній станції через безпідставне припинення відповідачем газопостачання природного газу і його розподілу на підставі укладених з ним договорів про розподіл природного газу та постачання природного газу за регульованим тарифом. Також позивач зазначив про подальше невідновлення газопостачання та розподілу природного газу після виконання ремонту та повірки лічильника газу. Висновки судів у цій справі стосуються правових підстав відшкодування збитків у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди). Суд касаційної інстанції зазначив, що позивач у цій справі повинен був не лише довести протиправність поведінки відповідача, наявність збитків у вигляді втраченого доходу та зв`язок між ними, але й надати докази, які б підтверджували реальну, а не абстрактну (гіпотетичну) можливість отримання такої суми доходів, які позивачем було визначено як утрачену вигоду.
 
Натомість у справі, яка переглядається,  ОСОБА_1 , уважаючи, що в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 вона успадкувала право вимоги на відшкодування збитків, завданих спадкодавцю, звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування збитків, наявність яких обґрунтовувала умовами укладеного спадкодавцем попереднього договору та неукладенням основного договору з вини ОСОБА_2 .
 
Спірні правовідносини у справах № № 902/417/18, 910/12876/19, 910/3987/20, 908/2261/17, 903/154/19 та 910/19473/17, на висновки Верховного Суду у яких як на підставу касаційного оскарження посилається ОСОБА_1 , та у справі, що переглядається, за суб`єктним складом, предметом і підставами позову, фактичними обставинами справи, матеріально-правовим регулюванням спірних відносин не є подібними.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
 
Щодо інших підстав касаційного оскарження
 
У касаційній скарзі позивачка посилається також на те, що апеляційним судом не здійснено її завчасне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Акцентувала на тому, що постійно проживає в м. Дубровник (Хорватія), у зв`язку з чим вона потребує значного часу та логістичних зусиль, щоб дістатися до міста Києва. Вказувала, що з урахуванням наведених обставин звернулася з клопотанням до апеляційного суду про відкладення розгляду справи, яке колегією суддів необґрунтовано відхилено. Наполягала на тому, що після ознайомлення з апеляційною скаргою відповідачів вважала за необхідне взяти особисту участь у розгляді справи апеляційним судом та надати свої пояснення, оскільки йдеться про цивільні правовідносини між близькими родичами, а відповідачі намагаються спотворити волю її батька, який трагічно загинув.
 
Відповідно до статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
 
Згідно частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що справа розглянута апеляційним судом у відкритому судовому засіданні 09 березня 2023 року за участі представника позивачки ОСОБА_5 та представника відповідачів ОСОБА_6 . При цьому колегія суддів ставила на обговорення клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, заслухавши думки учасників процесу з приводу заявленого клопотання.
 
Установивши, що до клопотання не додано доказів неможливості прибуття позивачки в судове засідання на визначені судом дату та час, а також з урахуванням участі в судовому засіданні уповноваженого представника ОСОБА_1 , який представляв інтереси позивачки в кожному судовому засіданні, які відбувалися в суді першої інстанції, в той час як позивачка судові засідання не відвідувала, апеляційний суд зробив висновок про можливість розгляду справи без особистої участі ОСОБА_1 та відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.
 
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права в частині посилання на неналежне повідомлення позивачки про розгляд справи та немотивоване відхилення клопотання про відкладення розгляду справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та постановах Верховного Суду України та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження в цій частині підстав касаційного оскарження підлягає закриттю.
 
В частині інших підстав касаційного оскарження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України) касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 389, 396, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , підписаною адвокатом Хасіном Ігорем Борисовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року в справі № 759/16652/20 в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити. 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Хасіном Ігорем Борисовичем, в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, залишити без задоволення. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
М. М. Русинчук