Дата документу 04.04.2023 Справа № 314/2661/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 314/2661/21                                        Головуючий у 1 інстанції: Кіяшко В.О.
№ 22-ц/807/556/23                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Ільїна Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання рішення Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 9 від 19.11.2020 недійсним,

ВСТАНОВИВ

В червні 2021 рокуОСОБА_3  спадкоємцем якої є ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання рішення Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 9 від 19.11.2020 недійсним,

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗП № 049191 від 16 листопада 2004 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На момент приватизації домоволодіння та земельної ділянки останнє відмежовувалось металевою сіткою вздовж городу. Крім цього, 29 лютого 2004 року складено акт встановлення та узгодження зовнішніх границь землекористування в натурі в АДРЕСА_1 .

Приватизація земельної ділянки з подальшим присвоєнням кадастрового номеру розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , проведена відповідачем з порушенням законодавства України і є такою, що порушує право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю земельною ділянкою з розташованими на ній житловим будинком та надвірними господарськими спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , які належать позивачу на праві приватної власності.
При складанні акту погодження та закріплення в натурі меж земельної ділянки та прийому передач межових знаків на зберігання, при приватизації земельної ділянки: АДРЕСА_2 , не було враховано той факт, що жодного погодження границь з ОСОБА_3 не відбулося.

При виготовленні технічної документації при приватизації земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , було зміщено границю суміжної земельної ділянки в сторону земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать позивачу на праві приватної власності.

Матвіївська сільська рада Вільнянського району Запорізької області приймаючі рішення № 9 від 19.11.2020 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 0,067 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 » не звернула уваги на той факт, що границя суміжної ділянки зміщена в сторону земельної ділянки, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

За таких обставин позивач вважає, що рішення сільської ради № 9 від 19.11.2020 необхідно скасувати, а технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що освідчують право на земельну ділянку ОСОБА_2 привести у відповідність до меж, які фактично існували з 1983 року по теперішній час.

Посилаючись на вищезазначене  позивач просив суд, визнати рішення Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 9 від 19.11.2020 недійсним.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2321583600:03:002:0012 загальною площею 0,1770 га., що підтверджується державним актом виданим Матвіївською сільською радою, Вільнянського району Запорізької області 16.11.2004, на підставі рішення Матвіївської сільської ради, Вільнянського району Запорізької області від 08 липня 2004 року №4.

Відповідач ОСОБА_2 , звернулась з заявою про приватизацію земельної ділянки кадастровий номер 2321583600:03:001:0767 яка межує з земельною ділянкою ОСОБА_3 кадастровий номер 2321583600:03:002:0012. 

Рішенням Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 9 від 19.11.2020 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0670га з (кадастровим номером 2321583600:03:001:0767) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), із земель населеного пункту (землі житлової та громадської забудови) та передати у приватну власність зазначену земельну ділянку гр. ОСОБА_2 (а.с. 8).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, земельна ділянка кадастровий номер 2321583600:03:001:0767 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . 

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з наступних положень закону.
За змістом ч.ч.2, 3 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.  Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно із ч.1 ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до вимог ст.116 ЗК України, громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, зокрема шляхом приватизації земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ст.118 ЗК України та, серед іншого, передбачає розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із встановленням (відновленням) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріпленням межовими знаками.
Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара.
Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачені у статтях 186, 186-1 ЗК України.
Відповідно до ч.6 ст.186-1 ЗК України, підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Згідно із ст.55 Закону України «Про землеустрій», встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.
Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), серед іншого, включає: план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів); кадастровий план земельної ділянки; акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.
Як слідує із положень ст.ст.106, 107 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.
У випадках, коли у такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
На виконання ст.ст.106,107 ЗК України, ст.ст.14, 55 Закону України «Про землеустрій» та з метою визначення порядку встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року №376 затверджено та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 року за №391/17686 Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.
Відповідно до ІV розділу цієї Інструкції, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.
У пункті 3.12. Інструкції зазначено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

З огляду на зазначене законодавство, суд першої інстанції зробив висновок, що для виключення можливої неузгодженості (спорів) щодо межі земельних ділянок земельне законодавство передбачає при вирішенні питання про визначення і відновлення меж земельних ділянок погодження цих меж із суміжними власниками та землекористувачами.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Доводи апелянта про те, що земельну ділянку розміром 0,067га було передано у власність ОСОБА_2 , при цьому із нею як з суміжним власником земельної ділянки не було погоджено межу між земельними ділянками, були предметом дослідження та розгляду судом першої інстанції, та судом їм надана відповідна правова оцінка.

Так, рішенням Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 9 від 19.11.2020 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0670га з (кадастровим номером 2321583600:03:001:0767) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), із земель населеного пункту (землі житлової та громадської забудови) та передати у приватну власність зазначену земельну ділянку гр. ОСОБА_2 (а.с. 8).

Позивачем не доведено факт порушення меж землекористування належними доказами. 
На підтвердження порушення меж земельної ділянки позивачем надано висновок експерта № 2373 який було зроблено в іншій цивільній справі №314/1484/17 де спір стосувався ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та земельної ділянки №232158360:03:002:0012, судом встановлено, що вказаний висновок ні яким чином не стосується спірної земельної ділянки яка належить ОСОБА_2 №2321583600:03:001:0767.

Такий висновок не може бути використаний у даній справі тому що покладення його в основу рішення порушувало б принцип безпосередності дослідження доказів.

До того ж , як правильно зазначив суд першої інстанції, цей висновок не доводить позовних вимог у даній справі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 листопада 2022 року у цій справі залишити без мін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 квітня 2023 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков