ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 2-а-4658/09 (провадження № 11-147зва22)
за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі Донецької області (далі - Управління ПФУ) про призначення пенсії
У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Маріуполя з позовом, в якому просив визнати протиправною відмову Управління ПФУ призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) як працівнику освіти, зобов`язати відповідача призначити йому пенсію за вислугу років як працівнику освіти незалежно від віку при стажі роботи, який дає право на призначення цього виду пенсії, не менше 25 років. 
07 листопада 2007 року постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2008 року, позов задоволено.
Управління ПФУ не погодилося із цими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і подало касаційну скаргу.
16 червня 2009 року ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу Управління ПФУ задоволено частково, скасовано постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 07 листопада 2007 року й ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2008 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
31 серпня 2009 року постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя позов задоволено.
04 березня 2010 року постановою Донецького апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Управління ПФУ задоволено, постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 31 серпня 2009 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2010 року.
16 квітня 2010 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відмовлено у відкритті касаційного провадження з огляду на те, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства на підставі пункту 1 частини четвертої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин). 
Ухвала мотивована тим, що відповідно до абзацу першого підпункту 9 пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 07 лютого 2002 року № 3018-III «Про судоустрій України» (далі - Закон № 3018-III), який діяв на час вирішення питання про відкриття касаційного провадження, до законодавчого визначення суду, який буде здійснювати повноваження касаційної інстанції у цивільних справах, його утворення і початку діяльності, перегляд цих справ у касаційному порядку здійснює Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України.
У січні 2011 року ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2010 року до Верховного Суду України.
21 січня 2011 року Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України своїм листом касаційну скаргу ОСОБА_1 та долучені до неї матеріали передала за належністю до Вищого адміністративного суду України, керуючись правилами пункту 1 Закону України від 02 грудня 2010 року № 2748-VI «Про внесення змін до розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо передачі справ, пов`язаних із соціальними виплатами» (далі - Закон № 2748-VI). 
19 вересня 2011 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відмовлено у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини четвертої статті 214 КАС України з огляду на те, що ухвалою від 16 квітня 2010 року цей суд у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2010 року вже відмовляв.
ОСОБА_1 із зазначеним судовим рішенням не погодився і подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяву, у якій зазначив про порушення своїх прав за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) у зв`язку з відмовою в доступі до суду касаційної інстанції за його позовами про захист права на пенсію та статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції щодо втручання в його право власності через відмову національних судів розглянути його позов по суті.
22 вересня 2022 року за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 у справі «Леонідов проти України» (заява № 2064/12) ЄСПЛ констатував, що, коли Вищий адміністративний суд України вдруге розглядав касаційну скаргу заявника на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2010 року, чинне на той час законодавство передбачало, що саме Вищий адміністративний суд України був компетентним розглядати касаційні скарги щодо пенсійного забезпечення. Однак Вищий адміністративний суд України відмовився розглядати скаргу заявника, посилаючись на своє попереднє рішення, яке ґрунтувалося на законодавстві, що вже не було чинним.
ЄСПЛ визнав також, що рішення Вищого адміністративного суду України від 19 вересня 2011 року не було обґрунтовано належним чином, та констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Водночас ЄСПЛ вказав, що немає необхідності розглядати ту саму скаргу за статтею 13 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з його висновками щодо пункту 1                 статті 6 Конвенції.
15 грудня 2022 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - Ілюка А. І. про перегляд за виключними обставинами ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 вересня 2011 року з передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 361 КАС України (в редакції, чинній на час звернення із цією заявою) підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом. Просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 вересня 2011 року та відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2010 року у справі за його позовом до Управління ПФУ про призначення пенсії.
20 грудня 2022 року ухвалою Великої Палати Верховного Суду відкрито провадження в цій справі за виключними обставинами, витребувано із Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська адміністративну справу № 2-а-4658/09, яка відповідно до розпорядження Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 за територіальною підсудністю мала перебувати в цьому суді; з Вищого адміністративного суду України - матеріали касаційного провадження № К/9991/58281/11.
З огляду на те, що станом на початок січня 2023 року матеріали вказаної адміністративної справи до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська не надійшли, як убачається з повідомлення цього суду, були підстави вважати, що провадження в зазначеній справі може бути втраченим.
09 січня 2023 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила відновити втрачене провадження в цій справі, копію ухвали надіслано до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська як до суду, який повноважний розглянути і залежно від зібраних і перевірених матеріалів прийняти рішення щодо можливості відновлення втраченого провадження.
22 лютого 2023 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська відмовлено у відновленні втраченого судового провадження в цій справі через недостатність зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження.
Представник позивача не погодився з ухвалою суду першої інстанції та звернувся з апеляційною скаргою до Дніпровського апеляційного суду, який ухвалою від 22 березня 2023 року витребував із Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська цивільну справу № 2-а-4658/09.
27 квітня 2023 року постановою Великої Палати Верховного Суду частково задоволено заяву ОСОБА_1 , скасовано ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 вересня 2011 року, справу направлено до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду для вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що характер установлених ЄСПЛ процесуальних порушень під час вирішення Вищим адміністративним судом України питання про відкриття касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , які покладені в основу висновку про порушення Україною пункту 1 статті 6 розділу І Конвенції через недотримання принципу забезпечення доступу до суду, ставить під сумнів результат такого прийнятого процесуального рішення.
Велика Палата Верховного Суду з урахуванням констатованих ЄСПЛ порушень конвенційних та національних вимог у контексті цієї справи виснувала, що усунути такі порушення можливо шляхом скасування ухвали суду касаційної інстанції з направленням справи до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду для вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
З висновком Великої Палати Верховного Суду щодо направлення справи до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду не погоджуюся, вважаю його передчасним, тому відповідно до статті 34 КАС України висловлюю окрему думку.
Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) ЄСПЛ виснував, що фраза «встановлений законом» стосується не лише правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Послідовне і неухильне додержання на всіх стадіях судочинства норм процесуального законодавства України є однією з важливих умов здійснення закріпленого у статті 55 Конституції України права громадян на судовий захист.
09 січня 2023 року Велика Палата Верховного Суду після відкриття провадження за виключними обставинами постановила ухвалу про відновлення втраченого провадження у справі № 2-а-4658/09. 
На виконання цієї ухвали Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська як суд, який повноважний розглянути і залежно від зібраних і перевірених матеріалів прийняти рішення щодо можливості відновлення втраченого провадження в цій справі, ухвалою від 22 лютого 2023 року відмовив у відновленні втраченого судового провадження в цій справі через недостатність зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження.
Суд першої інстанції керувався нормами КАС України та тим, що представником ОСОБА_1 на вимогу суду було надано лише фотокопії рішень судів різних інстанцій.
Згідно із заявою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області неможливим є надання архівних документів пенсійної справи ОСОБА_1 , оскільки доступ до них втрачено у зв`язку з місцезнаходженням у місті Маріуполі, який визнано тимчасово окупованою територією.
При перевірці відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено наявність лише постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2010 року. 
Таким чином, відсутня можливість для відновлення матеріалів адміністративної справи.
При цьому суд відповідно до частини третьої статті 390 КАС України роз`яснив учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів.
З Єдиного реєстру судових рішень убачається, що ухвала Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року про відмову у відновленні втраченого провадження була оскаржена в апеляційному порядку представником позивача. 
22 березня 2023 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду витребувано із суду першої інстанції справу № 2-а-4658/09 із зазначенням, що питання про відкриття апеляційного провадження у справі буде вирішено після надходження справи до суду апеляційної інстанції.
При цьому апеляційний суд з посиланням на вимоги Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» керувався нормами Цивільного процесуального кодексу України, хоча повинен був діяти в межах законів, які мали місце на момент вчинення процесуальної дії, з урахуванням того, що питання стосується відновлення матеріалів адміністративного провадження.
Таким чином, на час розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяви ОСОБА_1 не було вирішено питання щодо відновлення втраченого судового провадження у справі № 2-а-4658/09, заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами розглянута Великою Палатою Верховного Суду за відсутності матеріалів справи, при тому що частина друга статті 368 КАС України, яка регулює порядок здійснення перегляду судового рішення за виключними обставинами, передбачає розгляд справи за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.
Направлення Великою Палатою Верховного Суду справи для вирішення питання про відкриття касаційного провадження до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду за відсутності справи також свідчить про недотримання порядку розгляду справи, оскільки будь-яке процесуальне питання, пов`язане з рухом справи має вирішуватися судом, у провадженні якого перебуває сама справа (у цьому випадку справа № 2-а-4658/09).
Крім того, необхідно зазначити, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Леонідов проти України» заявником надавались документи, перелік яких додано до заяви, і, розглядаючи справу, ЄСПЛ достатньо чітко встановив обставини, за якими були прийняті рішення національними судами, хоча предметом розгляду в ЄСПЛ стало порушення права особи на доступ до правосуддя, а саме процесуальні перепони, які стали на заваді касаційного перегляду.
Справа Великою Палатою Верховного Суду була розглянута за заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами з підстави, визначеної пунктом 3 частини п`ятої статті 361 КАС України - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
При цьому ЄСПЛ зазначив, що, коли Вищий адміністративний суд України вдруге розглядав касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2010 року, чинне на той час законодавство передбачало, що Вищий адміністративний суд України був компетентним розглядати касаційні скарги щодо пенсійного забезпечення. 
Тобто основним порушенням, яке констатував у своєму рішенні ЄСПЛ, було право на справедливий і публічний перегляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, а саме на доступ до правосуддя, до касаційного перегляду справи, відповідно до норм національного законодавства.
З метою реалізації такого завдання адміністративного судочинства, як захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, у справах щодо соціальних виплат діє принцип офіційності, відповідно до якого суд вживає передбачених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі. Такий принцип захищеності потребує повноти та всебічності судового розгляду, який можливий при наявності матеріалів самої справи.
Оскільки на день розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не вирішено питання про відновлення адміністративного провадження, а розгляд цього питання перебуває на стадії апеляційного перегляду, то і направлення справи на новий розгляд для вирішення питання про відкриття касаційного провадження є недотриманням вимог процесуального законодавства.
Висловлюючи свою думку в цій адміністративній справі, хочу зауважити, що без вирішення питання про відновлення матеріалів адміністративної справи її судовий розгляд неможливий, оскільки не буде досягнуто мети адміністративного провадження, а саме захисту прав і законних інтересів особи, а також забезпечення законності та справедливості при здійсненні правосуддя.
 
Суддя                                                                                                О. М. Ситнік