ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2554/23 Справа № 185/4700/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого судді – Максюти Ж.І.
суддів – Барильської А.П., Зайцевої С.А.
за участю секретаря — Ніколиної А.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, - 

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду. Мотивував позов таким. Він працював понад 26 років у шкідливих умовах. За час роботи у відповідача отримав професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії, (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група «В», Легнева недостатність першого-другого ступеня, остеоартроз у поєднанні з періартрозами колінних (ПФ першого-другого ступеня) та ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) суглобів, двосторонній плечолопатковий періартроз (ПФ другого ступеня), больовий синдром, нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху). Йому встановлено третю групу інвалідності з втратою професійної працездатності 65%. В наслідок професійного захворювання позивачу була завдано моральної шкоди. В нього було порушено нормальні життєві зв`язки. Йому протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно, рекомендовано нагляд і лікування у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР, стаціонарне лікування. Оцінює завдану моральну шкоду у розмірі 156000 грн. 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві – задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 130 000,00 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь держави судовий збір у розмірі 1300 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, відповідачем ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням чинного законодавства України, постановленим без врахування всіх фактичних обставин справи. Судом невірно застосовано норми процесуального і матеріального права, не в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору та надана невірна оцінка доказам по справі.
Зазначає, що доводи позивача щодо фізичних та моральних страждань необґрунтовані. Позивач зазначає, що він позбавлений нормальних життєвих зв`язків та прикладає додаткових зусиль для організації свого життя, проте не конкретизує, у чому ще виражено.
Не можна вважати, що наявність професійного захворювання апріорі супроводжується моральною шкодою, оскільки 65% втрати професійної працездатності не виключає можливість роботи позивача при менших фізичних навантаженнях та реалізації ним своїх звичок і бажань.
У медичних документах, які додані до позовної заяви, відсутні будь-які діагнози або медичні висновки щодо фактично наявних у позивача негативних змін у психологічному/психічному здоров`ї та відсутні будь-які скарги позивача на його незадовільний психічний стан.
Звертає увагу, що до відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» подано практично ідентичні позовні заяви про стягнення моральної шкоди, зокрема, позивачів,які також перебували у трудових відносинах із відповідачем, в яких однаково з позовом ОСОБА_1 викладений опис моральних страждань та негативних змін у психічному/психологічному стані позивачів, що свідчить про формальне викладення страждань, як збоку позивача, так і судом першої інстанції, який не здійснивши перевірку і не маючи доказів, задовольнив частково такий позов.
За відсутності у справі належних і допустимих доказів зміни психічного стану позивача підстави для ствердження про заподіяння йому моральної шкоди відсутні, а тому рішення судом прийнято незаконно.
Доказів виконання Індивідуальної програми реабілітації інваліда до матеріалів справи не надано, тому немає підтверджень, що позивач не спричиняє погіршення свого фізичного здоров`я невиконанням вищезазначеної програми.
Звертає увагу, що позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров`я та пов`язані з цими умовами праці пільги та компенсації. Позивач свідомо працював в шкідливих, важких та небезпечних умовах праці.
Обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності та інше, що позивач наводить в підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, компенсовані йому встановленням групи інвалідності, щомісячним страховими виплатами у відповідності до відсотків втрати професійної працездатності, виплатою Фондом СС України одноразової допомоги в значному розмірі, оплатою витрат на лікування (в т.ч. і санаторно-курортне, медикаментозне) та іншими пільгами, передбаченими діючим законодавством України (призначенням відповідної пенсії).
Важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванню чи іншому ушкодженню здоров`я працівника при виконанні ним трудових обов`язків. Іншої технології видобутку вугілля на території України ще не запроваджено.
Позивач був забезпечений необхідними засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом, а також відповідачем були створені, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, безпечні і нешкідливі умови праці, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.
Тож, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, вважаючи доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причино-наслідковий зв`язок між діяннями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків – втрати професійної працездатності.
Встановлення ж самого ступеню втрати професійної працездатності не підтверджує і не може підтверджувати наявність факту спричинення потерпілому моральної шкоди.
Крім того, відповідач вважає, що єдиним доказом фізичного та психологічного отримання такого виду шкоди, а також визначення розміру відшкодування моральної шкоди був би висновок судово-психологічної експертизи, який відсутній в матеріалах справи. Однак Павлоградським міськрайонним судом відмовлено у задоволенні клопотання про призначення проведення такої експертизи, а також клопотань: про визнання обов`язковою участі позивача у судовому засіданні та про витребування додаткових доказів, позбавивши відповідача можливості реалізувати право на з`ясування обставин справи більш повно та достовірно для справедливого вирішення спору.
Від інших учасників справи письмових заперечень на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював понад 26 років у шкідливих умовах у відповідача. Вказаний факт підтверджено копією трудової книжки./а.с.12-13/
За час роботи у відповідача отримав професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії, (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група «В», Легнева недостатність першого-другого ступеня, остеоартроз у поєднанні з періартрозами колінних (ПФ першого-другого ступеня) та ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) суглобів, двосторонній плечолопатковий періартроз (ПФ другого ступеня), больовий синдром, нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху). Вказаний факт підтверджено копією акта розслідування виникнення хронічного професійного захворювання від 07.12.2018 року./а.с. 15-16/
Позивачу встановлено третю групу інвалідності з втратою професійної працездатності 65% .Вказаний факт підтверджено копією довідкою. /а.с.18/
В наслідок професійного захворювання позивачу була завдано моральної шкоди. В нього було порушено нормальні життєві зв`язки. Йому протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно, рекомендовано нагляд і лікування у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР, стаціонарне лікування. 
Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.
Суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.
При визначені розміру моральної шкоди суд першої інстанції оцінив глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотність недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі і розмір втрати професійної працездатності, призначення позивачу групи інвалідності, характер професійних захворювань та їх наслідки для здоров`я позивача, керувався принципом розумності, виваженості та справедливості. Крім того, суд зазначив, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що буде розумним та справедливим стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч гривень) грн., а в іншій частині відмовити.
Заперечення представника відповідача суд до уваги не прийняв виходячи з того, що укладена угода про відшкодування моральної шкоди не могла розповсюджуватись на моральні страждання які настали після укладення такої угоди.
Отримання соціальних виплат не може стати відшкодуванням моральної шкоди.
Для висновку про заподіяння моральної шкоди не потрібен медичний висновок, оскільки такий висновок можливо зробити з наявності даних про умови праці, наявності професійних захворювань та наслідки цього.
Заяви про те, що позивач має можливість працювати не виключає його моральних страждань.
З таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Згідно з ч.1, 2 ст.153 Кодексу законів про працю України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частинами 1 та 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Частиною 1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Тож, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, вважаючи доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причино-наслідковий зв`язок між діяннями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків – втрати професійної працездатності.
Що стосується доводів апеляційної скарги про недоведення причинного зв`язку між діяннями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків – втрати професійної працездатності, вони спростовуються Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, в якому зазначено, що професійне захворювання виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалості технології, механізмів, робочого інструменту, непостійного використання ЗІЗ.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.
У постанові Великої палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Прийнявши до уваги факт отримання ОСОБА_1 третьої групи інвалідності та втрати ним 65% працездатності, оцінивши глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотність недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі, характер професійних захворювань та їх наслідки для здоров`я позивача, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, на рівні 130 000 грн.
Враховуючи наведене, а також те, що професійне захворювання ОСОБА_1 виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

   Головуючий:                                          Ж.І. Максюта 
Судді:                  А.П. Барильська
С.А. Зайцева