ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" квітня 2023 р.                               Справа№ 910/4770/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Разіної Т.І.
суддів:            Тарасенко К.В. 
          Іоннікової І.А. 
  
Секретар судового засідання: Луцюк А.В. За участю представників учасників процесу:  від позивача : Котягін А.С. від відповідача-1:  Вознюк В.М. (самопредставництво); від відповідача-2 : не з`явився; від відповідача -3: не з`явився.	

Розглянув у відритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Котягіна Андрія Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 у справі №910/4770/22 (суддя Павленко Є.Ю., м. Київ, повний текст складено та підписано - 15.12.2022)

за позовом Фізичної особи - підприємця Котягіна Андрія Сергійовича 
до 1. Управління Служби безпеки України у Волинській області, 
2. Головного управління Національної поліції у Волинській області,
3. Державної казначейської служби України 
про стягнення 867 988,00 грн,

За результатами розгляду апеляційної скарги,  Північний апеляційний господарський суд,

                                                  ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Фізична особа-підприємець Котягін Андрій Сергійович (надалі - позивач/ФОП КотягінА.С.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Управління Служби безпеки України у Волинській області (надалі -  відповідач -1/Служба) про стягнення 279 129,72 грн майнової шкоди, яка виникла у зв`язку з неповерненням вказаним відповідачем -1 коштів після реалізації арештованого майна в рамках кримінального провадження № 22018030000000006, право на яке перейшло до позивача від Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь Мото" (на підставі укладеного між ними договору від      24 листопада 2017 року.
Також позивач, керуючись ст.ст.    22,   1174,   1176 Цивільного кодексу України   просив стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі -відповідач-2/Поліція) 488 858,28 грн різниці між вартістю конфіскованого товару та сумою коштів після його реалізації, а також стягнути на підставі   Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"    та   ст. 23 Цивільного кодексу України України   з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (надалі - відповідач/3 Казначейство)         100 000,00 грн моральної шкоди, завданої йому внаслідок тривалого кримінального та адміністративного переслідування.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 у справі №910/4770/22 у задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення мотивовано недоведеністю, необґрунтованістю позовних вимог та відсутністю правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено протиправності поведінки (бездіяльності) посадових осіб відповідачів, наявності причинного зв`язку між шкодою і такими діяннями, і заподіянням шкоди, а у випадку моральної шкоди - самого факту її заподіяння, відтак відсутній склад правопорушення, необхідний для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди. Крім того, позивач звертаючись із вимогою про стягнення 279 129,72 грн, визначаючи вказані кошти як збитки, посилаючись на приписи  Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Водночас вказана сума коштів за своєю правовою природою не є збитками в розумінні діючого законодавства.
Щодо стягнення моральної шкоди, місцевий господарський суд зазначив, що положення Закону України  "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюється на позивача, який є фізичною особою - підприємцем, а стосується лише громадян, щодо яких безпосередньо було відкриті кримінальні провадження та складено протокол.  Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодних доказів, якими підтверджується факт заподіяння йому душевних чи фізичних страждань.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із прийнятим рішенням, ФОП Котягін А.С. (далі - скаржник) звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 у справі №910/4770/22 повністю і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю.
Апеляційна скарга ФОП Котягіна А.С. обґрунтована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.
13.02.2023 До Північного апеляційного господарського суду від ФОП Котягіна А.С. надійшли доповнення апеляційної скарги у порядку ч. 1 ст. 266 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.
У свою чергу, доповнення скарги - це наведення нових аргументів та міркувань, наведення нових мотивів скарги, подання додаткових доказів з посиланням на них, уточнення норм матеріального чи процесуального права та ін. Зміна скарги - це заміна одних положень іншими, зміна прохальної частини.
Стаття 266 Господарського процесуального кодексуУкраїни чітко вказує на строк подання доповнення до апеляційної скарги (протягом строку на апеляційне оскарження) і не передбачає можливості поновлення цього строку чи можливості застосувати до цієї процесуальної ситуації загальних положень щодо поновлення пропущеного строку.
Як вбачається з поданої заяви, вона стосується вимог щодо рішення Господарського суду міста Києва 01.12.2022, повний текст якого складено 15.12.2022.  Таким чином, 20-денний строк на подання апеляційної скарги сплив   05.01.2023. Доповнення до апеляційної скарги надійшло до суду 13.02.2023.
Відповідно до ч. 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналіз змісту ч. 1 ст. 266 Господарського процесуального кодексу України дозволяє зробити висновок про запровадження законодавцем процесуального імперативу стосовно залишення без розгляду судом доповнення чи зміни апеляційної скарги, за межами строку на апеляційне оскарження.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №05-10-14-01-08/103.
Оскільки в силу ч. 1 ст. 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її лише протягом строку на апеляційне оскарження, який у розглядуваному випадку визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України як 20 днів з дня прийняття рішення, враховуючи те, що доповнення апеляційної скарги надійшли від скаржника до суду апеляційної інстанції лише 13.02.2023 (згідно штампу канцелярії, наявного на першому аркуші документа), такі доповнення до апеляційної скарги залишаються без розгляду. При цьому судом не береться до уваги клопотання позивача від 14.02.2023 (подане скаржником до суду апеляційної інстанції) прохальна частина такого клопотання про поновлення строку на подання доповнень до апеляційної скарги, оскільки скаржник був присутній у судовому засіданні під час прийняття оскаржуваного рішення), а відтак станом на 14.02.2023 (дата подання) строк на апеляційне оскарження сплив і заявником не зазначено жодних причин поважності пропуску такого строку.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Відповідачем -1 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Служба просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідачі 2,3 відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не подали.
Частиною 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачі 2,3 не були обмежені у своїх процесуальних правах надати відзиви на апеляційну скаргу      через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням. Відтак, приймаючи до уваги, що відповідачі 2, 3 строк, встановлений судом апеляційної інстанції не подали відзивів на апеляційну скаргу,      суд дійшов висновку, що неподання останніми відзивів не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2022 апеляційну скаргу ФОП Котягіна А.С. у справі №910/4770/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.
Апеляційна скарга ФОП Котягіна А.С. подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2022 у справі №910/4770/22, вирішено відкласти розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи.
04.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/4770/22. 
Однак суддя Тарасенко К.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем перебувала  у відпустці з 26.12.2022 по 20.01.2022.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №910/4770/22; розгляд апеляційної скарги ФОП Котягіна А.С. на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 у справі №910/4770/22 призначено на 14.02.2023.
Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 та від 21.03.2023 розгляд справи №910/4770/22 відкладався.

Явка сторін 
У судове засідання 18.04.2023 з`явився позивач (особисто) та представник відповідача -1.
Відповідачі 2,3 своїх представників у судове засідання своїх представників не направили.
Нормами   ст. 120 ГПК України передбачена можливість повідомлення сторін про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії шляхом направлення повідомлень на адресу електронної пошти.
Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 надіслана учасникам справи на їх електронні адреси, наявні у справі та в електронні кабінети учасників.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 6 ГПК України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Заяв/клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги від відповідачів 1,2  та через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду не надходило.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на те, що відповідачі 2,3 належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання у даній справі, явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (ст. 42 ГПК України), зважаючи на відсутність від відповідачів 2,3  клопотань/заяв про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, а також враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників останніх.

Позиції учасників справи
У судовому засіданні позивач просив апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 у справі №910/4770/22  скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача -1 просив апеляційну скаргу позивач залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.\.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як убачається із матеріалів справи, 3 листопада 2017 року між Oynurden Kimya Sanayi Ticaret A.S. (місто Стамбул, Туреччина) та ТОВ "Волинь Мото" оформлено рахунок-фактуру (invoice) № ODN 2017000000101 на товар зальною вартістю 26 256,00 доларів США.
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2018 року в справі № 161/2168/18, яка 22 лютого 2018 року набрала законної сили, встановлено, що 7 листопада 2017 року до митного оформлення на відділі митного оформлення № 5 митного поста "Ягодин" подано митну декларацію типу ІМ 40 ДЕ за                      № UA205020/2017/13233. У вказаній декларації зазначено товари: "Клей (адгезиви), не в аерозольній упаковці" в асортименті, торговельної марки "Denlaks", вага нетто: 20 650,00 кг, загальною вартістю 26 256,00 доларів США, відправник - Oynurden Kimya Sanayi Ticaret A.S. (місто Стамбул, Туреччина), покупець - ТОВ "Волинь Мото". У супровідних документах було зазначено, що вказані товари не містять в собі наркотичних речовин і прекурсорів. Однак відповідно до висновку про дослідження зразків товарів, що декларуються як "Клей (алгезиви), не в аерозольній упаковці…" від 29 грудня 2017 року № 142008600-0370, проведеного Львівським відділом з питань експертиз та досліджень ДПМЕ ДФС України, надані на дослідження зразки у своєму складі містять більше 50 % таких прекурсорів як ацетон та толуол. У ході проведення митного оформлення вантажу "Клей (алгезиви), не в аерозольній упаковці…" встановлено, що заявлений товар у графі 31 МД ІМ 40 ДЕ від                  7 листопада 2017 року № UA205020/2017/013233 не відповідає встановленому складу відповідного артикулу. За результатами митного оформлення інспекторами УПМП та МВ Волинської митниці ДФС складено протокол про порушення митних правил № 621/20500/18 за ознаками правопорушення, передбаченого частиною 1   статті 483 Митного кодексу України   та вилучено вказаний вище товар. Постановою старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у Волинській області підполковника юстиції Масона Р.В. від            7 лютого 2018 року вилучену продукцію визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 22018030000000006 за ознаками злочину, передбаченого частиною 3   статті 305 КК України.
Цією ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області у кримінальному провадженні № 22018030000000006 накладено арешт на майно - клейові системи виробництва Denlaks (Туреччина) в асортименті, а саме: Denlaks Inter - 500\ 19, у металевих ємностях по 13 кг, 702 шт.; Denlaks Inter - 333\19, у металевих ємностях по 13 кг, 128 шт.; Denlaks Inter - 49\19 PU 21, у металевих ємностях по 14 кг, 20 шт.; Denlaks Inter - 49\19 TP36, у металевих ємностях по 14 кг, 30 шт.; Denlaks T-28\19 Standart, у металевих ємностях по 14 кг, 70 шт.; Denlaks F-30 EXPO, у пластикових ємностях синього кольору по      17 кг, 281 шт.; Gallus solution, у пластикових ємностях білого кольору по 17 кг, 189 шт.; Denlaks DENTEKSLATEKS, у пластикових ємностях білого кольору по 19 кг, 20 шт.; Denlaks Inter - F-60\1 E97, в металевих ємностях по 0,8 кг, 107 шт.; Denlaks Inter - F-60\1 P2, у пластикових ємностях по 0,8 кг із розчинником у виді порошку в пакетиках з написами Denlaks Primer 280T, 142 шт.; Denlaks DensolV (Inter - F-60\1 D), у пластикових ємностях по 0,8 кг, 76 шт.; Desmodur RFE (Denlaks F-30 DF), в алюмінієвих ємностях по 0,75 кг, на кришці наявний напис "covestro", 38 шт.
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від                  10 травня 2018 року в справі № 161/6757/18, яка не підлягала ображенню та набрала законної сили 10 травня 2018 року, встановлено, що з метою забезпечення необхідних умов зберігання указаного майна, воно передано на відповідальне зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю "Волинь-Євробізнес" (далі - ТОВ "Волинь-Євробізнес"), що входить в Єдиний реєстр організацій, яким надається право на реалізацію та зберігання такого майна, згідно з   постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1998 року № 1340.         За висновком експерта Волинської торгово-промислової палати України від 10 квітня 2018 року № О-13, ринкова вартість усієї партії товару "Клей (адгезиви), не в аерозольній упаковці" торговельної марки "Denlaks" в асортименті, у кількості 1791 одиниць, на момент проведення експертизи становила 408 482,50 грн. Термін зберігання вказаної продукції - до серпня 2018 року. Тривале зберігання призведе до знецінення цього товару.
Зазначеною ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області спірну продукцію було передано для реалізації ТОВ "Волинь-Євробізнес".
На підставі вказаної ухвали 22 травня 2018 року між Службою та ТОВ "Волинь-Євробізнес" укладено договір комісії про продаж майна № 73 1-СВ, за умовами якого останнє зобов`язалося за дорученням комітента укласти в інтересах УСБУ у Волинській області від свого імені угоду про реалізацію спірної продукції, переданої Службою, загальною вартістю 408 482,50 грн.
Місцевим господарським судом встановлено, що відповідно до довідки Служби від              8 серпня 2022 року      №54/16/1141, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, переданий на реалізацію товар було продано за ціною 279 129,72 грн, які надійшли та знаходяться на депозитному рахунку вказаного відповідача №UA798201720355239006000006148.
Постановою Любомльського районного суду Волинської області від 30 січня   2020 року, яка набрала законної сили 11 лютого 2020 року, провадження в справі за протоколом про порушення митних правил від 7 лютого 2018 року №0621/20500/19 щодо ОСОБА_1 , директора ТОВ "Волинь Мото", за ознаками частини 1   статті 483 Митного кодексу України   закрито за відсутністю в його діях складу правопорушення. Питання про долю коштів в сумі         279 129,72 грн, одержаних від реалізації вилучених за цим протоколом предметів, віднесено до компетенції органу, що здійснює досудове розслідування в кримінальному провадженні № 22018030000000006.
Зі змісту постанови слідчого СВ Любомльського відділу поліції ГУНП у Волинській області Гуда В.А. від 24 листопада 2020 року та ухали Любомльського районного суду Волинської області від 26 березня 2021 року вбачається, що першочергово відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄДРДР) за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3   статті 305 КК України, були внесені 9 січня 2018 року за № 22018030000000006.
1 жовтня 2019 року до ЄДРДР були внесені відомості за ознаками частини 1   статі 320 КК України   за № 22019030000000082.
У подальшому, постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Волинської області Костюком О.С. від 2 жовтня 2019 року матеріали досудового розслідування за № 22019030000000082 об`єднано в одне провадження з матеріалами кримінального провадження № 22018030000000006.
З матеріалів справи вбачається, що кримінальне провадження № 22018030000000006 за частиною 3   статті 305 КК України   було відкрито відносно водія ОСОБА_2 , а за частиною 1   статті 320 КК України   - відносно директора ТОВ "Волинь" ОСОБА_1 
3 жовтня 2019 року кримінальне провадження від 9 січня 2018 року №22018030000000006 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3   статті 305 КК України, старшим слідчим ОВС СВ УСБУ у Волинській області було закрито на підставі пункту 2 частини 1   статті 284 Кримінального процесуального кодексу України   (далі -   КПК України), оскільки була встановлена відсутність в діянні цієї особи складу кримінального правопорушення.
У той же час, 3 жовтня 2019 року прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Волинської області Костюком О.С. визначено підслідність кримінального правопорушення, внесеного до ЄДРДР за № 22018030000000006, за ознаками кримінального правопорушення за частиною 1   статті 320 КК України   за слідчими слідчого відділення Любомльського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області.
Постановою слідчого СВ Любомльського відділу поліції ГУНП у Волинській області від 24 листопада 2020 року кримінальне провадження № 22018030000000006 за ознаками кримінального правопорушення за частиною 1   статті 320 КК України   було закрито в зв`язку із закінченням строку досудового розслідування.
Також згідно з пунктом 4 вказаної постанови грошові кошти в сумі 279 129,72 грн, виручені від реалізації вказаних арештованих речових доказів, вирішено передати власнику або його правонаступнику після вирішення питання про скасування арешту на спірне майно.
Місцевим господарським судом встановлено та убачається із матеріалів справи, 24 листопада 2017 року, укладеного між Підприємцем та ТОВ "Волинь Мото", за умовами якого останнє відступає Підприємцю, а позивач набуває право вимоги, належне ТОВ "Волинь Мото" на підставі контракту від      1 серпня 2017 року № 02/08, а також рахунку-фактури (invoice) від 3 листопада 2017 року   № ODN 2017000000101 (пункт 1 вказаного договору).
У відповідності до 2 цього договору в зв`язку з уступкою права вимоги за цим правочином Підприємець набуває право власності на товар, що був предметом контракту від         1 серпня 2017 року № 02/08, а також рахунку-фактури (invoice) від 3 листопада 2017 року   № ODN 2017000000101, а саме - клеї (адгезиви) не в аерозольній упаковці в асортименті торговельної марки "Denlaks":   Inter - 500\ 19, у металевих ємностях по 13 кг, 702 шт.; Denlaks Inter - 333\19, у металевих ємностях по 13 кг, 128 шт.; Denlaks Inter - 49\19 PU 21, у металевих ємностях по 14 кг, 20 шт.; Denlaks Inter - 49\19 TP36, у металевих ємностях по 14 кг, 30 шт.; Denlaks T-28\19 Standart, у металевих ємностях по 14 кг, 70 шт.; Denlaks F-30 EXPO, у пластикових ємностях синього кольору по 17 кг, 281 шт.; Gallus solution, у пластикових ємностях білого кольору по 17 кг, 189 шт.; Denlaks DENTEKSLATEKS, у пластикових ємностях білого кольору по 19 кг, 20 шт.; Denlaks Inter - F-60\1 E97, у металевих ємностях по 0,8 кг, 107 шт.; Denlaks Inter - F-60\1 P2, у пластикових ємностях по 0,8 кг із розчинником у виді порошку в пакетиках з написами Denlaks Primer 280T, 142 шт.; Denlaks DensolV (Inter - F-60\1 D), у пластикових ємностях по 0,8 кг, 76 шт.; Desmodur RFE (Denlaks F-30 DF), в алюмінієвих ємностях по 0,75 кг, на кришці наявний напис "covestro", 38 шт.
Згідно з пунктами 4-6 договору документи, які підтверджують виникнення у ТОВ "Волинь Мото" права вимоги, передаються ним позивачу в момент підписання цього договору і факт передачі таких документів підтверджується підписанням сторонами цього договору. Сторони підтверджують, що ТОВ "Волинь Мото" повідомило Підприємцю всю інформацію, яка є необхідною та важливою для здійснення права вимоги, що відступається за цим договором. Право вимоги ТОВ "Волинь Мото", що уступається за цим договором, переходить до Підприємця в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення цього договору.
Зі змісту ухвали Любомльського районного суду Волинської області від 26 березня 2021 року в справі № 163/2243/20 вбачається, що позивач звертався до суду з клопотанням про скасування арешту на майно, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2018 року, а також просив зобов`язати Службу і Поліцію виплатити на його банківський рахунок кошти в сумі 279 129,72 грн, отримані від реалізації арештованого майна.
Вказаною ухвалою вищезазначене клопотання Підприємця задоволено в частині зняття арешту, а також роз`яснено, що вирішення питання про зобов`язання вказаних відповідачів сплатити кошти, не входить до дискреційних повноважень слідчого судді, а тому дане клопотання не підлягає задоволенню в цій частині.
З матеріалів справи вбачається, що постановою Господарського суду Запорізької області від 23 липня 2019 року в справі № 908/556/19, яка набрала законної сили 23 липня 2019 року, ТОВ "Волинь Мото" визнано банкрутом та відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24 жовтня 2019 року, яка набрала законної сили 24 жовтня 2019 року, вказаного банкрута ліквідовано та закрито провадження у цій справі.
19 квітня 2021 року Підприємець звернувся до Служби з вимогою від вказаної дати, у якій просив зазначеного відповідача повернути йому 279 129,72 грн, отримані від реалізації арештованого майна в рамках кримінального провадження № 22018030000000006.
У своїй відповіді від 17 червня 2021 року № 54/16-2041 Служба відмовила в поверненні позивачу вказаних коштів у зв`язку з тим, що у вищезазначених ухвалах слідчих суддів Підприємця не визначено власником спірних коштів та не міститься приписів про їх передачу саме позивачу. У той же час Служба вказала, що вона не наділена повноваженнями самостійно визначати особу, яка має право на повернення коштів після реалізації даного арештованого майна чи встановлювати факт права власності на спірні кошти.
16 липня 2021 року позивач повторно звернувся до Служби з вимогою повернути йому кошти, яка була залишена без відповіді та задоволення.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи
Відповідно до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку позивача та представника відповідача -1, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Положеннями ст. 56 Конституції України унормовано, що    кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон)    підлягає відшкодуванню лише шкода, завдана саме громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених   законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", Закону України «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю"   та іншими актами законодавства.
У випадках, зазначених у частині 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина 2 статті 1 Закону).
За приписами   статті 2 Закону   право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим   Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.
Статтею 3 Закону   передбачено, що у наведених в   статті 1 цього Закону   випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (у тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
У відповідності до статті 4 Закону   відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5   статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1   статті 3 цього Закону   і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Зі змісту вказаного   Закону   вбачається, що право на отримання відшкодування шкоди має саме громадянин, відносно якого закрито кримінальне провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або закрито справу про адміністративне правопорушення.
Як вірно було встановлено місцевим господарським судом, кримінальне провадження № 22018030000000006 за частиною 3   статті 305 КК України   було відкрито відносно водія ОСОБА_2 та було закрито в зв`язку з відсутністю в діянні вказаної фізичної особи складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження за частиною 1   статті 320 КК України   було відкрито відносно директора ТОВ "Волинь Мото" ОСОБА_1 , проте було закрито в зв`язку із закінченням строку досудового розслідування. Постановою Любомльського районного суду Волинської області від 30 січня 2020 року закрито провадження в справі за протоколом про порушення митних правил від 7 лютого 2018 року № 0621/20500/19 щодо ОСОБА_1 , директора ТОВ "Волинь Мото".
Відтак, з матеріалів справи випливає, що відносно ФОП Котягіна А.С. не було відкрито ні кримінального провадження, ні справи про адміністративне правопорушення.
Крім того, у силу положень даного   Закону   закриття кримінального провадження в зв`язку із закінченням строку досудового розслідування не є підставою для відшкодування шкоди.
Звертаючись до суду з вимогою про стягнення 279 129,72 грн грошових коштів, отриманих внаслідок реалізації арештованого майна в рамках кримінального провадження               №22018030000000006, Підприємець вказав, що ці кошти незаконно утримуються Службою, яка неправомірно відмовляється їх йому повертати.
Як було встановлено судом, постановою Любомльського районного суду Волинської області від 30 січня 2020 року, яка набрала законної сили 11 лютого 2020 року, питання про долю коштів в сумі 279 129,72 грн, одержаних від реалізації вилучених за цим протоколом предметів, віднесено до компетенції органу, що здійснює досудове розслідування в кримінальному провадженні №22018030000000006.
Постановою слідчого СВ Любомльського відділу поліції ГУНП у Волинській області від 24 листопада 2020 року вказані грошові кошти в сумі 279 129,72 грн, виручені від реалізації вказаних арештованих речових доказів, вирішено передати власнику або його правонаступнику після вирішення питання про скасування арешту на спірне майно.
Ухвалою слідчого судді Любомльського районного суду Волинської області від         26 березня 2021 року в справі № 163/2243/20 знято арешт на спірне майно, а також роз`яснено, що вирішення питання про зобов`язання вказаних відповідачів сплатити кошти, не входить до дискреційних повноважень слідчого судді, а тому дане клопотання не підлягає задоволенню в цій частині.
Водночас, як вірно зазначив місцевий господарський суд, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що позивач у встановленому   законом   порядку звертався до відповідних органів з вимогою повернути йому ці кошти, зокрема, до слідчого чи прокурора.
Листом від 17 червня 2021 року № 54/16-2041 Служба відмовила в поверненні позивачу вказаних коштів у зв`язку з тим, що Підприємця не визначено їх власником. Служба також вказала, що вона не наділена повноваженнями самостійно визначити особу, яка має право на ці кошти.
Однак матеріали справи не містять доказів того, що позивач оскаржував таку відмову вказаного відповідача в установленому   законом   порядку.
У той же час, встановлення факту неправомірної поведінки в діях Служби та її посадових осіб не є предметом розгляду даної справи, оскільки вирішення даного питання не відноситься до компетенції господарських судів.
Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що Підприємець просив суд стягнути 279 129,72 грн як збитки, посилаючись на приписи Закону. 
Водночас вказана сума коштів за своєю правовою природою не є збитками в розумінні діючого законодавства.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду, що вимога позивача про стягнення зі Служби 279 129,72 грн є необґрунтованою, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини 1   статті 22 ЦК України   особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Абзацом 1 частини 3 вказаної норми передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або   законом   не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до частин 1, 2   статті 1176 ЦК України   шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
За частиною 6   статті 1176 ЦК України   шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Оскільки судом встановлено, що відносно позивача не було відкрито кримінальне провадження та не було накладено адміністративне стягнення, тому шкода відшкодовується на загальних підставах.
Частинами 1, 2   статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити чотири складові: протиправну поведінку; шкоду (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою, а також вину.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Вина полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки   закону   обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Тож, при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
Водночас зі змісту частини 2   статті 1166 ЦК України   вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Відповідний висновок міститься, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 753/7281/15-ц. 
Тому спростування цієї складової (у тому числі з підстав вини самого позивача в заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача.
Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності відповідної посадової особи є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної, інші докази.
Колегією суддів встановлено, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про неправомірність відкриття вказаних кримінальних проваджень за   частинами 305, 320 КК України   та неправомірність накладення арешту на реалізовану продукцію, що також свідчить про недоведеність позивачем заподіяної йому шкоди відповідачами.
До того ж позивачем не доведено та матеріали справи не містять жодних доказів, на підставі яких можна встановити, що в ході проведення досудових розслідувань у кримінальному провадженні органами слідства, його посадовими особами допущені порушення норм кримінально-процесуального права, які призвели до спричинення позивачеві майнової шкоди.
Оскільки позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог не надано відповідних доказів протиправності діяння (бездіяльності) посадових осіб відповідачів, наявності причинного зв`язку між шкодою і такими діяннями, позов у частині стягнення      488 858,28 грн збитків також не підлягає задоволенню.
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п. 9 ч. 2    ст. 16 Цивільного України, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини першої, пункту 4 частини другої    статті 23 Цивільного кодексу України    особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Статтею 3 Закону   передбачено, що у наведених в   статті 1 цього Закону   випадках громадянинові відшкодовуються, зокрема, моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини 5, 6 статті 4 Закону).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини третя-п`ята    статті 23 Цивільного кодексу України).
Стаття 23 ЦК України   передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року в справі № 686/16161/16-ц.
Підприємець вказав, що підставою для відшкодування моральної шкоди є тривале кримінальне та адміністративне переслідування, які врешті-решт були закриті.
Разом з тим, звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач взагалі не обґрунтував, із посиланням на відповідні докази, розмір завданої відповідачем моральної (немайнової) шкоди у розмірі 1   00    000,00 грн.
Враховуючи те, що положення   Закону   не поширюється на позивача, який є фізичною особою - підприємцем, а стосується лише громадян, щодо яких безпосередньо було відкриті кримінальні провадження та складено протокол позовна вимога про стягнення з Державного бюджету України через Казначейство 100 000,00 грн на підставі положень   Закону   також є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Доводи скаржника, викладені в поданій ним апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №№2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову, у зв`язку його недоведеністю.
Відповідно до    п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.    
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 у справі №910/4770/22, та, відповідно, апеляційна скарга ФОП Котягіна А.С. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

                                                  ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Котягіна Андрія Сергійовича залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 у справі №910/4770/22 залишити без змін.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Справу   №910/4770/22 повернути до Господарського суду міста Києва
Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог                               ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано суддями - 19.04.2023.

Головуючий суддя                                                                      Т.І. Разіна 

Судді                                                                                К.В. Тарасенко

                                                                                І.А. Іоннікова