ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року	Львів	Справа № 380/10293/22 пров. № А/857/2318/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                     Курильця А.Р., 
суддів                                                          Мікули О.І., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року в справі №380/10293/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

суддя в 1-й інстанції – ОСОБА_2 ,
час ухвалення рішення – 04.01.2023 року,
місце ухвалення рішення – м.Львів,
дата складання повного тексту рішення – не вказано,

                                                                  встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (в частині невиплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 18.07.2019 року по 26.06.2022 року у розмірі 116311 грн. 88 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з позовною заявою з огляду на те, що компенсацію за неотримане речове майно виплачено позивачу 27.04.2021 року та 28.09.2021 року, а індексацію грошового забезпечення виплачено 27.06.2022, проте позивач звернувся з цим адміністративним позовом лише 28.07.2022.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 по стройовій частині від 17.07.2019 №154 прапорщика ОСОБА_1 (Г-013594), звільненого відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби у запас наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.07.2019 № 52 по особовому складу, за станом здоров`я, з 17.07.2019 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Фінансовою службою Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 видано довідку № 54 про вартість речового майна, що належить до видачі прапорщику ОСОБА_1 від 20.08.2019, згідно якої вартість неотриманого речового майна згідно переліку у довідці визначено у розмірі 34154,55 грн.
Позивач неодноразово звертався до відповідача з зверненнями про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно.
На звернення позивача ВЧ НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 надано відповіді від 20.08.2019 № 50/14/27/3-884, від 18.09.2019 № 50/14/27/3-1024 про проведення відповідної виплати після надходження коштів з добровольчого органу.
Листом від 07.05.2020 № 50/14/27/3-580 ВЧ НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 позивача повідомлено про те, що сума грошової компенсації згідно довідки-розрахунку № 54 від 20.08.2019 була нарахована не правильно посадовою особою -   начальником речової служби військової частини ОСОБА_3 та про те, що видано нову довідку № 174 від 04.05.2020, згідно якої сума компенсації за неотримане речове майно позивача становить 8923 грн.
Не погодившись з діями та бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації за неотримане речове майно у належному розмірі позивач звернувся до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/22671/21 від 04 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково - визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 у зв`язку з звільненням з військової служби грошової компенсації за неотримане речове майно; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у розмірі 34154,55 грн. на підставі довідки № 54 від 20.08.2019 року; в задоволенні іншої позовної вимоги відмовлено.
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/22671/21 від 04 лютого 2022 року позивачу нараховано грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на підставі довідки №54 від 20.08.2019 року.  у розмірі 33642,23 грн. (8789,45 грн. з яких було виплачено 27.04.2021 року та 24852,78 грн. – 28.09.2021 року).
Відповідно до листа відповідача №50/14/33-к-1108 від 09.09.2020 року адресованому позивачу за період з 01.01.2017 року по 17.07.2019 року базовими місяцями для нарахування йому індексації були: січень 2016 року, серпень 2017 року, січень 2018 року, лютий 2018 року, березень 2018 року.
Окрім того, із картки особового рахунку на виплату грошового забезпечення позивача №274, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що за спірний період було нараховано індексацію грошового забезпечення у наступних розмірах (липень 2016 року – листопад 2016 року – по 59 грн. 45 коп.; грудень 2016 року – 193 грн. 85 коп.).
Не погодившись із сумою виплаченої відповідачем індексації грошового забезпечення позивач також звернувся з позовом до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі №380/10044/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково – визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період із січня 2016 року по лютий 2018 року у розмірі 496 грн. 10 коп.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 Національної Гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січня 2008 рік за період з січня 2016 року по лютий 2018 року відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року; в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
Відповідно до банківської виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 на банківський рахунок позивача 27.06.2022 року надійшли кошти в розмірі 81887,10 грн. грн.
Отже, період затримки розрахунку при звільненні позивача склав з 17 липня 2019 року по 27 червня 2022 року, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Даючи оцінку спірним правовідносинам колегія суддів виходить з наступного.
Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами " необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відтак, апеляційний суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані. Тому слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст. 117 КЗпП України.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1ст. 117КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень ст. ст. 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена ст. 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Оскільки остаточний розрахунок з позивачем на виконання рішення суду проведений відповідачем тільки 27.06.2022 року, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, то саме вказаний день є днем фактичного розрахунку.
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як видно з матеріалів розглядуваної справи, період протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові сум, становить з 18.07.2019 (наступний день після дня виключення зі списків особового складу) року по 26.06.2022 (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) року. 
У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012  щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України  у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Даний правовий висновок про застосування норм права висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 в справі № 755/12623/19.
Водночас відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 3 ст. 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята статті 122 КАС України).
За встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає, що розрахунок з позивачем на виконання рішень суду проведено 28.09.2021 року в сумі 33642,23 грн. (компенсація за неотримане речове майно) та 27.06.2022 року в сумі 81887,10 грн. (індексація грошового забезпечення).
Оскільки днем фактичного розрахунку із позивачем при звільненні є 27.06.2022 року, а з цим позовом позивач звернувся до суду 28.07.2022 року, отже, з урахуванням правил обчислення строків, позивачем не пропущено строк звернення до суду, тому підстав для залишення позову без розгляду немає, а доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними.
Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосувати до цих правовідносин принцип співмірності.
Зокрема, відповідно до картки особового рахунку на виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2019 рік, за два повні місяці перед звільненням становив: за травень 2019 року – 12288,58 грн., червень 2019 року – 12156,13 грн., усього – 24444,71 грн.; при ділення цієї суми на 61 день середньоденне (в календарних днях) грошове забезпечення становить 400,73 грн.
Отже недоплачена сума індексації грошового забезпечення (81887,10 грн.) та грошова компенсація вартості за неотримане речове майно (33642,23 грн.) становлять в сумі 115 529,33 грн. і є меншою ніж середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 430784,75 грн. (1075 днів затримки розрахунку*400,73 грн.)
Водночас істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 115 529,33 грн./430784,75 грн. (сума індексації грошового забезпеченням та грошова компенсація вартості за неотримане речове майно/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,27.
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 400,73 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,27 х 1075 (дні затримки розрахунку) = 116 311,88 грн.
Як наслідок, з врахуванням принципу співмірності, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 116 311,88 грн.
Дослідивши фактичні обставини справи у відповідності до наведених правових норм, суд апеляційної інстанції підтримує правильний висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середнього грошового забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні (в частині невиплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 18.07.2019 року по 26.06.2022 року в сумі 116 311,88 грн.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

                                                   п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року в справі №380/10293/22 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 26 квітня 2023 року.