УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2023 року
м. Київ
справа № 202/2897/22
провадження № 51-2852ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 12 січня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 
2023 року в кримінальному провадженні № 12022052390000539 щодо 
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2
ст. 121, ч. 4 ст. 187 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 121 КК - на строк 8 років; ч. 4 ст. 187 КК - на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна. 
Цим вироком засуджено також ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого захисником ОСОБА_4 не оскаржуються.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 18 березня 2022 року приблизно о 12:00 за попередньою змовою групою осіб разом із ОСОБА_6 - особою, яка раніше вчиняла розбій, заздалегідь розподіливши між собою 
злочинні ролі,  прийшовши до домоволодіння ОСОБА_7 , розташованого 
на АДРЕСА_2 , незаконно через хвіртку городу проникли на територію двору, після чого ОСОБА_6 , розбивши ліктем вікно, проник через нього до вищевказаного будинку та відкрив вхідні двері, через які зайшов ОСОБА_5 . 
Надалі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні будинку вчинили 
в умовах воєнного стану розбійний напад на ОСОБА_7 , а саме: 
ОСОБА_5 металевою лопатою, застосовуючи фізичне насилля, яке є небезпечним для життя та здоров`я, завдав спочатку одного удару по голові потерпілого, від якого останній одразу ж впав на підлогу, а потім ще двох ударів рукою по його ребрах, після чого ОСОБА_6 завдав ще одного удару рукою по голові потерпілого, тим самим подавивши волю ОСОБА_7 до супротиву.
В подальшому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заволоділи майном потерпілого загальною вартістю 9 800 грн, завдавши йому матеріальної шкоди на вказану суму.
Крім того, в результаті злочинних дій ОСОБА_5 та ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 було завдано тяжких тілесних ушкоджень, від яких він помер.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 19 квітня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2023 року щодо ОСОБА_5 - без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення в частині призначеного покарання шляхом його пом`якшення, застосувавши до його підзахисного положення ст. 69 КК та призначивши йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна. 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди під час призначення ОСОБА_5 покарання не врахували конкретних обставин справи, усіх даних про особу винного, який раніше не судимий, зізнався у вчиненні кримінального правопорушення, вину визнав частково, зрозумів наслідки вчиненого та зробив для себе висновки, має матір, яка хворіє та потребує підтримки і допомоги, цивільний позов у справі заявлений 
не був і претензій майнового характеру до його підзахисного немає.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, 
а також про можливість застосування до ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи 
в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої 
в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче 
від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають 
на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень, суд першої інстанції 
під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який раніше 
не судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих покарання обставин.
З урахуванням обставин справи та даних про особу винного, суд вважав за доцільне призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 
9 років із конфіскацією всього належного йому майна, зазначивши, що саме таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та відповідатиме меті покарання.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 
за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , доводи якої щодо суворості призначеного покарання є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив 
про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок 
без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та необхідності його зміни шляхом застосування положень ст. 69 КК.
Підстав для застосування положень ст. 69 КК та призначення ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкціях частин статей Особливої частини цього Кодексу, за якими він був засуджений, колегія суддів касаційного суду не вбачає. При тому, що, як убачається із касаційної скарги захисника, останній взагалі не конкретизує, за якою із інкримінованих його підзахисному статтей він просить призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.   
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 12 січня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 
2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                            ОСОБА_3