ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3439/23 Справа № 183/6223/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Парфьонов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді  – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Охоронний Холдінг-Славутич” про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії, –

                                                        В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Охоронний Холдінг-Славутич” (далі – ТОВ “Охоронний Холдінг-Славутич”) про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він перебуває у трудових відносинах з ТОВ “Охоронний Холдінг-Славутич” з травня 2020 року на посаді охоронця. З 16 липня 2020 року він призваний ІНФОРМАЦІЯ_1 на військову службу за контрактом до лав Збройних Сил України. На час звернення з позовом він проходить військову службу у військовій частині. На час призову його на військову службу статтею 119 КЗпП України передбачалось, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”. Законом України від 01 липня 2022 року “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” у частину третю статті 119 КЗпП України слова «зберігається місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігається місце роботи і посада». Позивач вказував, що відповідач з 19 липня 2022 року в односторонньому порядку зупинив нарахування та виплату йому середнього заробітку на підприємстві. Не погоджуючись з даним рішенням позивач звернувся листом від 26 серпня 2022 року до відповідача з вимогою відновлення порушеного права, на що отримав негативну відповідь від 02 вересня 2022 року № 03-05/260. Посилаючись на статті 3, 22, 58 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, вказував, що дії відповідача з припинення нарахування та виплати йому середнього заробітку є неправомірними.
Ураховуючи викладене, позивач заявив вимогу про визнання незаконними дії ТОВ “Охоронний Холдінг-Славутич” щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку з 19 липня 2022 року та зобов`язання ТОВ “Охоронний Холдінг-Славутич” нарахувати та виплатити йому середній заробіток з 19 липня 2022 року, а також в подальшому здійснювати зазначений платіж щомісячно.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявив вимогу про скасування рішення та задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилався на те, що право на збереження середнього заробітку за період виконання державних обов`язків (мобілізація) у нього виникло до набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, то його норми в силу статті 58 Конституції України не підлягають застосуванню до позивача, оскільки їх застосування фактично призвело до зворотної дії у часі закону, який суттєво погіршує соціальне становище позивача.
Заявник вважає, що пункт 17 частини першої розділу І Закону № 2352-ІХ суперечить нормам статей 8 та 22 Конституції України.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача – без задоволення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що відповідно до наказу директора ТОВ “Охоронний Холдінг-Славутич” № 172 о/с від 04 травня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ТОВ “Охоронний Холдінг-Славутич” на посаду охоронця відділу охорони ПАТ “Запоріжсталь” з 05 травня 2020 року з окладом згідно з штатним розписом на підставі поданої ОСОБА_1 заяви про прийняття на роботу від 04 травня 2020 року (а.с.16).

Повідомленням Василівського РВК Запорізької області від 16 липня 2020 року відповідача повідомлено, що працівник підприємства, військовозобов`язаний ОСОБА_1 , відповідно до частини 20 та 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та на підставі наказу командира військової частини від 06 липня 2020 року № 190, призваний на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України, строком на 3 (три) роки з 16 липня 2020 року (а.с.20 зворот).

Згідно з витягом з наказу військового комісара від 16 липня 2020 року № 43 лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом витяг з наказу командира в\ч (по особовому складу) від 09 липня 2020 року на посаду, вважати таким, що з 16 липня 2020 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою, з посадовим окладом 4 370,00 грн. на місяць. Виплачувати згідно вимог Міністра Оборони України від 26 березня 2018 № 248\1479, постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказу Міністра оборони України від 01 березня 2018 року № 90 «Про встановлення тарифних розрядів за посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил України» та телеграми Міністра Оборони України від 26 березня 2018 року, щомісячну премію за особистий внесок в загальні результати роботи, сумлінне виконання службових обов`язків і бездоганну дисципліну щомісячну премію в розмірі 53 % від посадового окладу, а також надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65 % від посадового окладу за військове звання, надбавку за вислугу років 30 % відповідно наказу МОУ від 07 червня 2018 року № 260 (а.с.21).

Відповідно до витягу з наказу Військового комісара від 14 липня 2020 року № 120, на підставі витягу з наказу командира в\ч (по особовому складу) від 09 липня 2020 року № 190 видано припис лейтенанту ОСОБА_1 для вибуття до Василівського РВК ОК «Схід» Сухопутних військ ЗС України для проходження військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, терміном на 3 (три) роки та призначення на вакантну посаду. З 16 липня 2020 року виключено з військового обліку офіцерів запасу Василівського РВК як такого, що призваний на військову службу (а.с.21 зворот).

У відповідності до інформаційного повідомлення щодо прийняття на військову службу із запасу осіб офіцерського складу, їх призначення на посади, відповідно до статей 20 та 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” з ОСОБА_1 , офіцером запасу, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 3 роки, прийнято його на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, зараховано до списків особового складу Збройних Сил України та призначено на відповідну посаду (а.с.22).

17 липня 2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою, у якій просив увільнити його від роботи на час проходження військової служби за контрактом з 16 липня 2020 року, строком на 3 роки (а.с.20).

Наказом директора ТОВ “Охоронний Холдінг-Славутич” від 17 липня 2020 року № 262 о/с-м, відповідно до статей 20 та 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, статті 119 КЗпП України, ОСОБА_1 увільнено від роботи на час укладання контракту про проходження військової служби у Збройних сил України з 16 липня 2020 року на строк 3 (три) роки. Відділу кадрів наказано на весь час проходження ОСОБА_1 військової служби за контрактом організувати збереження місця роботи (посади). Бухгалтерії наказано здійснити нарахування та виплату заробітної плати за відпрацьований час і забезпечити на час проходження військової служби за контрактом ОСОБА_1 зберігання середньої заробітної плати на весь час до закінчення контракту (а.с.18).

Надана суду копія розрахункової відомості ТОВ “Охоронний Холдінг-Славутич” щодо працівника ОСОБА_1 свідчить, що за період з 16 липня 2020 року до 18 липня 2022 року включно позивачу нараховано 148 349,23 грн. середнього заробітку та виплачено його. Сума позивачем не оскаржується (а.с.27).

Фактично сторони у справі не заперечували того, що з 19 липня 2022 року нарахування та виплата середнього заробітку позивачу припинена. Означене також підтверджується повідомленням відповідача про відміну нарахування середнього заробітку (а.с.26).

26 серпня 2022 року позивачем на адресу директора відповідача подано заяву від 12 серпня 2022 року, згідно з якою позивач, посилаючись на відсутність зворотної дії Закону України від 01 липня 2022 року “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”, вказував, що позбавлення його середнього заробітку порушує його права гарантовані Конституцією України. Просив прийняти міри щодо усунення порушення норм законодавства та здійснити усі належні йому виплати (а.с.4).

Листом-відповіддю від 02 вересня 2022 року № 03-05/260 відповідачем повідомлено позивача, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”, яким внесені зміни у статтю 119 КзпП України, де у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 КзпП України, то з дня набрання чинності Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом на військову службу, зберігається лише місце роботи (посада). Зважаючи на ситуацію в країні, за відсутності обов`язку відповідно до законодавства, у підприємства немає можливостей для додаткових видатків та сплату за кошти власного доходу заохочення, не передбаченого законом у розмірі середнього заробітку (а.с.5, 43).

Таким чином, між позивачем і відповідачем виник спір з приводу нарахування відповідачем середнього заробітку позивачу, який працював на підприємстві відповідача, увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказував, що з прийняттям вказаного наказу фактичного звужено його право на отримання середнього заробітку, що суперечить статті 22 Конституції України, крім того згідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, між ним та роботодавцем виникли триваючи правовідносини із збереження середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період, а закон від 01 липня 2022 №2352-ІХ може застосовуватись лише на перспективу (тобто до працівників, які будуть призвані після набрання ним чинності).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положення частини третьої статті 119 КЗпП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої статті 119 КЗпП України були вилучені.

Крім того, суд не погодився з твердженням позивача, що оскільки частиною першою статті 119 КЗпП України гарантоване збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку на час виконання державних обов`язків, якими є захист Вітчизни, який в свою чергу може здійснюватися у робочий час, то позивачеві також гарантоване і право на середній заробіток на весь час виконання державного обов`язку або до дня фактичного звільнення.

Положення частини першої статті 119 КЗпП України є загальною нормою, тоді як частина 3 вказаної статті є спеціальною нормою, оскільки регулює правове становище працівників, які призвані саме на військову службу на період дії особливого періоду, зберігаючи за ними місце роботи і посаду на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

При цьому, таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалося місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.

Проте, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”, яким внесені зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, з набранням даним законом чинності передбачено зупинення нарахування та виплата середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України.

На даний час Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.

Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо.

У рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги – принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права».

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

На цей час Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

З наведеного вбачається висновок, що положення частини третьої статті 119 КЗпП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої статті 119 КЗпП України були вилучені.

При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.

Крім того, Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Вирішуючи питання щодо співмірності втручання в права позивача застосуванням положень Закону, відповідно до якого діяв відповідач, і, як наслідок – погіршення матеріального становища позивача внаслідок застосування положень Закону, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, виходив з такого.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Пунктом 1 вказаної постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), – розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується винагорода, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону № 2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку відповідач діє відповідно до вимог чинного законодавства, тому правомірно відмовив у задоволені позовних вимог.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги позивача про те, що припинення збереження (виплати) середнього заробітку та припинення зарахування періоду знаходження позивача на військовій службі до стажу, що надає право на щорічну відпустку, не узгоджується з принципами верховенства права та правової визначеності відповідними діючими правовими нормами та судовою практикою, оскільки з часу набрання чинності Законом № 2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що оскільки правовідносини зі збереження заробітку на час військової служби виникли до 19 липня 2022 року, то Закон України № 2352-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” може застосовуватись лише на перспективу, тобто до осіб, що призиваються на службу після набрання ним чинності колегія суддів вважає безпідставними, оскільки статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5 Цивільного кодексу України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, саме з 19 липня 2022 року законодавчо врегульовано питання виплат грошового забезпечення військовослужбовцям, які мають здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, тому на роботодавця не покладається обов`язок по збереженню та виплаті середнього заробітку за особами, визначеними в частині третій статті 119 КЗпП України.

При цьому Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що у зв`язку з тим, що право на збереження середнього заробітку за період виконання державних обов`язків (мобілізація) у позивача виникло до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, то його норми в силу статті 58 Конституції України не підлягають застосуванню до позивача, оскільки їх застосування фактично призвело до зворотної дії у часі закону, який суттєво погіршує соціальне становище позивача, оскільки до 19 липня 2022 року позивач мав право на отримання винагороди як військовослужбовець і заробітної плати, натомість після 19 липня 2022 року отримує лише винагороду як військовослужбовець, так як суспільні відносини не є сталими та постійно еволюціонують, потребуючи постійної зміни у їх правовому регулюванні. Тому норму статті 58 Конституції України не можна розуміти в тому сенсі, що новими законами не можливе скасування чи погіршення прав та соціальних чи трудових гарантій громадян. У даному випадку відсутність ретроспективної дії закону полягає у відсутності у особи обов`язку повернути всі отримані до змін у законодавстві матеріальні блага, з використанням гарантій після їх скасування у встановленому чинним законодавством порядку.

При цьому позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується винагорода, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону № 2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що збереження заробітку вже мобілізованим працівникам позначатиме дискримінацію, - судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки з метою уникнення дискримінаційних підходів стосовно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, а також не зарахування періоду перебування на військовій службі до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, є виправданим та відповідає Конституції України.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за необґрунтованістю.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, повно і правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд, –

                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року– залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 квітня 2023 року.

Судді: