Номер провадження: 22-ц/813/2674/23 
Справа № 523/15536/20
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/15536/20
Номер провадження: 22-ц/813/2674/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя – доповідач),
- суддів – Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Власенко С.І.,

учасники справи:
-        позивач -  ОСОБА_1 ,
-        відповідачі – 1) Міністерство юстиції України, 2) Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеси), 3) Юридичний департамент Одеської міської ради, 4) ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), Юридичного департаменту Одеської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень, за апеляційною скаргою адвоката Ростомова Гранта Артуровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Середи І.В. 14 грудня 2021 року о 16 годині 06 хвилині, повний текст рішення складений 24 грудня 2021 року,

встановив:
2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим у подальшому позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати незаконним та скасувати рішення посадової особи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєва Олександра Анатолійовича про державну реєстрацію прав і обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26258672 від 18.11.2015 року; 2) визнати незаконним та скасувати рішення про запис державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Ігнатова Дмитра Володимировича про внесення запису про право власності номер 12150817 від 11.11.2015 року.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 25.03.2015 року (справа № 523/13631/14-ц) було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ в натурі частки із спільної часткової власності, про визнання права власності. Поділено об`єкт нерухомості, а саме - будинок за адресою - АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Виділено в натурі та визано право власності ОСОБА_2 на 60/100 частин житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 та встановлено порядок користування земельною ділянкою. 
Після набрання чинності рішенням суду по справі № 523/13631/14-ц позивач дійшла згоди із ОСОБА_2 щодо продажу нею належної їй частки домоволодіння на користь ОСОБА_3 . При цьому, майнові витрати взяла на себе позивачка - ОСОБА_1 , яка сплатила ОСОБА_2 кошти в сумі – 3 000,00 доларів США у якості авансу перед майбутньою угодою про продаж її батьку - ОСОБА_1 домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 , про що ОСОБА_2 склала розписку, датовану 08.06.2017 роком.
Через ухилення ОСОБА_2 від укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Рішенням суду по справі № 523/7925/18 від 07 лютого 2019 року, залишеним в силі в частині стягнення коштів постановою Одеського апеляційного суду від 02 червня 2020 року, було стягнуто з ОСОБА_2 кошти у розмірі - 78 468,60 грн.. Рішення набрало законної сили і наразі триває виконавче провадження №62605462. 
Однак, 02.10.2020 року під час візиту до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Велькова О. В. представник ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження №62605462 і виявив, що ОСОБА_2 зареєструвала свою частину домоволодіння шляхом виділення в одиницю, тобто у самостійний об`єкт нерухомості. Як зауважує позивач, домоволодіння є цілісним об`єктом і поділений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 лише юридично рішенням суду по справі № 523/13631/14-ц. 
У подальшому, в листопаді 2015 року, при внесенні відомостей щодо права власності ОСОБА_2 державними реєстраторами органів Міністерства юстиції було фактично зареєстровано новий об`єкт нерухомості за тією ж самою адресою - АДРЕСА_1 , тобто допущено здвоєння адреси, що заборонено законом. 
Посилаючись на правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України по справі № 802/37191 від 29.09.2015 року щодо застосування Закону № 1952-ІV у редакції, що діяла станом на здійснення посадовими особами спірного запису, постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі № 823/378/16-ц, від 07.08.2019 р. у справі № 193/11/17, від 02.10.2019 р. у справі № 587/2331/16-ц, положення п. 4 ст. 3 Закону № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач вважає, що є підстави стверджувати про невідповідність вимогам закону дій посадової особи Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області Тимофєєва О.А., державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Ігнатова Д.В. із внесення запису про право власності за ОСОБА_2 , оскільки одночасне існування державної реєстрації кількох прав власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно, є порушенням чинного законодавства та інтересів позивача, за яким право власності на об`єкти нерухомості зареєстровано первинно та не припинялося (Т. 1, а. с. 2 – 7, 133 – 135).

Позиція сторін в суді першої інстанції

Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради у відзиві на позовну заяву просить відмовити в її задоволенні.
Представник управління зазначає про хибність тверджень позивача стосовного того, що Управління є правонаступником Одеського міського управління юстиції. Згідно п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 99 від 11.02.2016 року про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги територіальний орган Міністерства юстиції - Одеське міське управління юстиції ліквідовано як юридичну особу публічного права. Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України, якщо реорганізація передбачає правонаступництво, то при ліквідації правонаступників не існує. Тобто, правонаступників Одеського міського управління юстиції не має, оскільки його ліквідовано як юридичну особу, а процедура реорганізації не проводилась. 
Управління державної реєстрації у свою чергу створено, як новий структурний підрозділ юридичного департаменту Одеської міської ради, згідно Рішення Одеської міської ради від 03.02.2016 № 248-VII, на який покладено діяльність з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
Так як оскаржувані рішення приймались державними реєстраторами іншого суб`єкта держаної реєстрації, не були підзвітні та не являються на теперішній час службовими чи посадовими особами Управління, тому останнім не можуть надаватися обгрунтовані та всебічні пояснення з оскаржуваних рішень. 
Одночасно повідомлено, що з 16.01.2020 р. такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав. На відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про: - скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; - визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; - скасування державної реєстрації прав. З вищенаведеного вбачається, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав. Зазначена правова позиція підтверджується Постановою Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19 (Т. 1, а. с. 47 – 50).
Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у відзиві на позовну заяву просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Зазначає, що управління юстиції та його підрозділи не є суб`єктами державної реєстрації прав, не здійснюють державну реєстрацію прав, не скасовують записи про державну реєстрацію прав і обтяжень. З огляду на вказане, управління безпідставно залучене до участі у справі у якості відповідача (Т. 1, а. с. 61 – 64, 70 – 74).
Адвокат Арунцева І.Г., діюча від імені ОСОБА_2 , у відзиві на позову заяву просить в її задоволенні відмовити. 
Адвокат обґрунтовує свої доводи тим, що рішення про державну реєстрацію є правомірними та прийнятими з додержанням вимог чинного законодавства. Підставою для виникнення права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 є рішення суду (Т. 1, а. с.79 – 82).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2021 року відмовлено в задоволені вищевказаного позову ОСОБА_1 ..
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підставою прийняття державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєвим О.А. рішення (індексний номер: 26258672) від 18.11.2015 року було рішення Суворовського районного суду м. Одеси №523/13631/14-ц від 25.03.2015 р.. У сторін існує рішення суду про виділ частини домоволодіння в натурі, з якого реєстратору було достатньо відомостей для встановлення наявності іншого співвласника спірного майна. 
Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Тимофєєва О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26258672 від 18.11.2015 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про те, що приватним власником житлового будинку АДРЕСА_1 є відповідач - ОСОБА_2 , є законним та не порушує права позивача.
Позивач як спадкоємець майна ОСОБА_1 не позбавлена можливості отримати новий номер для виділеної в натурі будівлі за рішенням суду (Т. 1, а. с. 236 – 240).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі  адвокат Ростомов Г.А., діючий від імені ОСОБА_1 , просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт посилається на те, що: 1) судом першої інстанції не досліджено правомірність рішення про запис державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Ігнатова Дмитра Володимировича; 2) у зв`язку з неправомірними діями реєстраторів, вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину; 3) в результаті неправомірних дій державних реєстраторів створено два об`єкти нерухомості з однаковою адресою; 4) помилковими є висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернення до суду для присвоєння нового номера для будівлі (Т. 2, а. с. 1 – 6).

Узагальнені доводи відповідачів на апеляційну скаргу 

Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає, що оскаржувані рішення приймались державними реєстраторами іншого суб`єкта державної реєстрації, які не були підзвітні та не являються на теперішній час службовими чи посадовими особами Управління. Тому, останнім не можуть надаватися обгрунтована та всебічні пояснення з оскаржуваних рішень. (Т. 2, а. с. 23 – 24).
Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення. Доводи відзиву на апеляційну скаргу ідентичні доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву (Т. 2, а. с. 35 – 39, 45 – 49, 65 – 69).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від  04.02.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Ростомова Гранта Артуровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2021 року (Т. 2, а. с. 14 – 14 зворотна сторона). 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  04.02.2022 року призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 15). 
18.04.2022 року від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу (Т. 2, а. с. 23 – 24).
06.06.2022 року, 24.06.2022 року від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на апеляційну скаргу (Т. 2, а. с. 35 – 39, 45 – 49, 65 – 69).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.03.2023 року задоволено клопотання Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Міністерства юстиції України про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
У судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку представник Мартинюк О.М., діюча в інтересах Міністерства юстиції та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
ОСОБА_1 та її представник - адвокат Ростомов Г.А. у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
ОСОБА_2 та її представник - адвокат Риженко Д.О. у судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення учасниками справи своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Ростомова Г.А., діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2015 р. (справа №523/13631/14-ц), яке набрало законної сили - 23 вересня 2015 р. на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України, вирішено: 1) задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки у спільної часткової власності в натурі, про визнання права власності; 2) виділити в натурі у власність ОСОБА_2 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ . «А- 1ж » , з прибудовою літ. «а» : 1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м.; - II – ванна, площею - 6,2 кв. м.; - 1-1 – коридор, площею - 5,2 кв. м.; - № 1-4 житлова кімната, площею - 22,3 кв. м.; - 1-5 - житлова кімната, площею - 6,4 кв. м.. Всього загальною площею - 46,6 кв. м., у тому числі житлова - 28,7 кв. м., а також 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огородження №№ 1 - 3, 4; 3) виділити в натурі у власність ОСОБА_3 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ. «А- 1ж », з прибудовою літ. «а» 1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м.; - 1-2 - житлова кімната, площею - 13,0 кв. м; 1-3 - житлова кімната, площею - 11,1 кв. м.; - загальною площею - 30,6 кв. м. , у тому числі житлова - 24,1 кв. м., а також надвірні споруди: - літ. «Ж» - вбиральня; - 1/2 частину мощення І; - 1/2 частину огорожі №№ 1 - 3, 4; 4) визнати за ОСОБА_2    право власності на виділені в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового  будинку літ . «А- 1ж » , з прибудовою літ. «а» : - 1/2 частини  - веранди І, площею -  13,4 кв. м.; - II – ванна, площею - 6,2 кв. м.; - 1-1 – коридор, площею - 5,2 кв. м.; - № 1-4 житлова кімната, площею - 22,3 кв. м.; - 1-5  - житлова кімната, площею - 6,4 кв. м.. Всього загальною площею - 46,6 кв. м., у тому числі житлова - 28,7 кв. м., а також - 1/2 частину мощення І; - 1/2 частину огородження  №№ 1 - 3, 4. Без врахування самовільно збудованих приміщень: сараїв «Г», «Е», навіс «Д», «З» -гараж; 5) визнати за ОСОБА_3 право власності на виділені в натурі 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з частини житлового будинку літ. «А- 1ж », з прибудовою літ. «а»: - 1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м; - 1 - 2 - житлова кімната, площею - 13,0 кв. м; - 1 - 3 - житлова кімната, площею - 11,1 кв. м., загальною площею - 30,6 кв. м., у тому числі житлова - 24,1 кв. м., а також надвірні споруди: - літ. «Ж» - вбиральня; - 1/2 частину мощення І; - 1/2 частину огорожі №№ 1 - 3, 4. Без врахування самовільно збудованих приміщень: сараїв «Г», «Е», навіс «Д», «З» -гараж; 6) стягнути з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за частину частки у праві спільної часткової власності у розмірі – 4 769 грн.; 7) виділити у користування ОСОБА_3 земельну ділянку, площею - 377 кв. м., що розташована з приляганням до правої бічної і задньої межі, що включає, в тому числі площу зайняту під частиною будинку і надвірною будовою літ. «Ж» - вбиральня. В`їзд на виділену земельну ділянку ОСОБА_3 здійснювати через ділянку загального користування з боку АДРЕСА_2 з організацією окремого в`їзду з пристроєм в`їзних воріт у огородженні фасадної кордону; 8) виділити у користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 377 кв.м, що складається з двох частин: - I – частина, площею - 210 кв. м., що розташована з приляганням до фасадної і правої межі земельної ділянки, що включає, в тому числі, площу зайняту під частиною будинку; - II – частина, площею - 167 кв. м., що розташована з приляганням до лівої і задньої зовнішньої межам. В`їзд на земельну ділянку, що виділяється ОСОБА_2 , здійснювати через існуючі в`їзні ворота.
Сполучення між частками, що виділяються пропонується здійснювати через ділянку загального користування; 9) визначити межі між земельними ділянками, що виділяються ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наступним чином:
ОСОБА_4 , що відокремлює земельну ділянку, що виділяється у користування ОСОБА_3 встановлюються наступним чином:
- від правої бічної межі земельної ділянки із точки розташованої з відступом 17,38 м. від фасадної межі по прямій лінії довжиною 1,29 м. до зовнішньої стіни будинку літ. «А-1ж»; далі по осях міжквартирних перегородок, що відокремлюють квартири співвласників на всю їх довжину до перетину з зовнішньою стіною прибудови літ. «а»; поворот праворуч по зовнішній межі зовнішньої стіни прибудови літ. «а» загальною довжиною 3,60 м; далі по прямій лінії продовження довжиною 1,1 м. до точки розташованої з відступу 2,5 м від лівої бічної межі і 22,70 м ( 11,50 +6,57 +3,60 +1,10 ) від фасадної межі; поворот праворуч по прямій лінії довжиною 2,53 м. у напрямку до правої бічної межі; поворот ліворуч по прямій лінії довжиною 33,00 м. до перетину з задньої межі до точки, розташованої з відступом від лівої бічної межі 5,03 м..
Межа, що відокремлює земельну ділянку, що виділяється у користування ОСОБА_2 встановлюються наступним чином:
- І – частина площею  210 кв.м., що розташована з прилеглим до фасаду та правої зовнішньої межі земельної ділянки, включаючи у тому числі площу зайняту під частиною будинку.
Від фасадної межі земельної ділянки із точки розташованої з відступом 2,50 м. від лівої бічної межі по прямій лінії довжиною 11,50 м. до кута зовнішньої стіни прибудови літ. «а» і далі по зовнішній межі прибудови літ. «а» зовнішньої стінки загальною довжиною 6,57 м;
Поворот праворуч по осях міжквартирних перегородок, що відокремлюють квартири співвласників на всю їх довжину до перетину з зовнішньою стіною будинку літ. «А-1ж», яка орієнтована на праву бічну межу; далі по прямій лінії продовження довжиною 1,29 м. до перетину з правої бічної межею в точці, розташованої з відступом 17,38 м. від фасадної межі.
- II - частина площею, 167 кв.м., розташована з приляганням до лівої і задньої зовнішньої межі.
Від лівої бічної межі земельної ділянки із точки розташованої з відступом 22,70 м. від фасадної межі по прямій лінії довжиною 5,03 м ( 2,50 +2,53 ) у напрямку до правої бічної межі; поворот ліворуч по прямій лінії довжиною 33,00 м до перетину з задньої кордоном до точки, розташованої з відступом від лівої бічної межі 5,03 м.; 10) виділити у спільне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельну ділянку, площею - 57 кв. м., межі якої встановлюються наступним чином:
Від фасадної межі земельної ділянки із точки розташованої з відступом 2,50 м. від лівої бічної межі по прямій лінії довжиною 11,50 м. до кута зовнішньої стіни прибудови літ. «а» і далі по зовнішній межі зовнішньої стіни прибудови літ. « а » загальною довжиною 10,17 м ( 6,57 +3,6 ); далі по прямій лінії продовження довжиною 1,1 м. до точки, розташованої з відступом 2,5 м. від лівої бічної межі і 22,70 м ( 11,50 +6,57 +3,60 +1,10) від фасадної межі; поворот наліво по прямій лінії довжиною 2,5 м. до перетину з лівою бічної межі до точки, розташованої з відступом 22,7 м від фасадної межі; 11) припинити спільну частку власність між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 ; 12) зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 користуватись часткою, яка виділена в натурі у житловому будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .
15.01.2018 р. ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси задоволено частково заяву ОСОБА_2 про виправлення описок у рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2015 р. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки у спільної часткової власності в натурі, про визнання права власності. Ухвалено внести виправлення у рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2015р. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки у спільної часткової власності в натурі, про визнання права власності, та мотивувальній частині рішення, а також у резолютивної частині рішення: 1) у реченні - «Виділити в натурі у власність ОСОБА_2 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з…..» замість – «1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м.» читати - «1/2 частини - веранди І, площею 6,5 кв.м., від загальної площі веранди І; 2) у реченні - «Виділити в натурі у власність ОСОБА_3 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з…» замість - «1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м.» читати - «1/2 частини - веранди І, площею - 6,5 кв. м., від загальної площі веранди І»; 3) у реченні «Визнати за ОСОБА_2   право власності на виділені в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з …» замість - «1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м.» читати – «1/2 частини - веранди І, площею - 6,5 кв. м., від загальної площі веранди І»; 4) у реченні «Визнати за ОСОБА_3 право власності на виділені в натурі 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складаються з …» замість – «1/2 частини - веранди І, площею - 13,4 кв. м.» читати - «1/2 частини - веранди І, площею - 6,5 кв.м., від загальної площі веранди І».
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.09.2015 року, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2015 року залишила без змін (Т. 1, а. с. 181 – 184).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.11.2016 р. по справі №523/12845/16-ц, яке набрало законної сили 24.01.2017 р., вселено ОСОБА_2 у виділену їй в натурі рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2015 р. (справа №523/13631/14-ц) частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
18.11.2015 р. рішенням №26258672 державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєв О.А., розглянувши прийняту 11.11.2015р. заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер 14243452), яку подала ОСОБА_2 про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою - АДРЕСА_1 , керуючись ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 20 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабітнету Міністрів України від 17.10.2013 р. №868, вирішив провести державну реєстрацію права власності на житловий будинок що розташований за адресою - АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , ПН: НОМЕР_1 ; відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на обєкт нерухомого майна, загальною площею - 46,6 кв. м., житловою площею - 28,7 кв. м., крім самовільно зведених сараїв літ. Г, Е, навісу лфт. Д, гаражу літ. З (з перенесенням обтяження №8104257).
11.11.2015 р. державний реєстратор Одеського міського управління юстиції Ігнатов Д.В. вніс запис про право власності №12150817 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси №523/15631/14-ц від 25.03.2015 р., ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №523/15631/14-ц від 23.09.2015 р. щодо приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою - АДРЕСА_1 . Опис об`єкта: частина житлового будинка літ. «А-1ж» з прибудовою літ. «а»: - 1/2 частини – веранди І, площею - 13,4 кв. м.; - ІІ – ванна, площею - 6,2 кв. м.; - 1-1 коридор, площею - 5,2 кв. м.; - №1-4 житлова кімната, площею - 22,3 кв. м.; - 1-5 житлова кімната, площею - 6,4 кв. м.; - 1/2 частина вимощення І; - 1/2 частина огородження №1 – 3, 4. Без врахування самовілльно побудованих приміщень сараїв літ. «Г», «Е», навіс літ. «д», «З»-гараж.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції частково погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).
У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Разом з тим, колегія суддів вважає помилковими висновки суду щодо отримання позивачкою нового номеру для будівлі, виділеної в натурі, за рішенням суду.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Згідно з вимогами 328 ЦК України  право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.  Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 391 ЦК України  власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 356 ЦК України  власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
За нормами ч. 1 ст. 358 ЦК України  право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Згідно з вимогами ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.  Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.  Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до норм ст. 367 ЦК України  майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.  У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.  Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності та інші речові права на нерухоме майно, яке утворилося внаслідок поділу або виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
При цьому, відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі -Закон) будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону  державній реєстрації прав підлягають  право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.
В силу положень ч. 2 ст. 9 Закону (станом на дату рішення про державну реєстрацію 18.11.2015 р.), державний реєстратор:
1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:  відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом);  відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень;  відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;  наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону;  наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;
2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;
3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;
4) веде реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна;
5) присвоює реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації;
6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;
7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом;
8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;
8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки;
9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.
За нормами ч. 3 ст. 10 Закону відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, мають відповідати даним реєстраційної справи, яка містить документовані записи щодо прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У разі їх невідповідності пріоритет мають дані реєстраційної справи.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ті їх обтяжень» (станом на 06.10.2015 року) державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень суду, що набрали законної сили.
Відповідно до ст. 20 вказаного Закону, у Державному реєстрі прав на кожний об`єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше, за рішенням державного реєстратора відкривається відповідний розділ та реєстраційна справа. Розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються на підставі рішення державного реєстратора у разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна; 2) поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна.
Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 21 Закону, у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. Водночас для кожного з новостворених об`єктів нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав і нова реєстраційна справа, кожному з таких об`єктів присвоюється новий реєстраційний номер. Записи про речові права та їх обтяження щодо об`єкта, який поділяється, або при виділі частки із цього об`єкта переносяться до розділів Державного реєстру прав, що відкриті на кожний новостворений об`єкт. Якщо правочином або актом відповідного органу встановлено, що речові права та їх обтяження не поширюються на всі новостворені об`єкти нерухомого майна, записи про такі права та обтяження переносяться лише до розділів, відкритих для новостворених об`єктів, яких вони стосуються.
Водночас, статтями 23, 24 Закону визначено перелік підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а також перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 18 Закону свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: у разі виділення окремого об`єкта нерухомого майна зі складу об`єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об`єктів.
Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком реєстрації.
Так, п. 40 вищевказаного Поряду передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону про реєстрацію та Порядком реєстрації.
Згідно положень Порядку реєстрації, державна реєстрація вперше на новозбудоване майно здійснюється на підставі документів, визначених пунктами 41, 42, 43 Порядку реєстрації.
Вищевказаним Порядком реєстрації визначено вичерпні переліки документів, необхідних для проведення державної реєстрації на майно.
Таким чином, п. п. 42, 43, 44 Порядку реєстрації визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, реєстрація якого здійснюється вперше, і з огляду на закріплені положення у статтях 9, 18, 24, 25 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Відповідно до вимог ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Також абзацами третім – сьомим пункту 37 Порядку встановлено, що орган державної реєстрації прав, нотаріус після проведення державної реєстрації права власності на один з новостворених об`єктів нерухомого майна у разі відсутності державної реєстрації права власності на інший новостворений об`єкт нерухомого майна в день прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надсилає власникові такого об`єкта письмове повідомлення про проведення державної реєстрації права власності на один з новостворених об`єктів, в якому рекомендує звернутися до органу державної реєстрації прав, нотаріуса з метою проведення державної реєстрації права власності на інший новостворений об`єкт.
Державний реєстратор приймає рішення про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи, відкритих щодо об`єкта нерухомого майна, який поділено або частку з якого виділено, після проведення державної реєстрації права власності щодо останнього новоствореного об`єкта нерухомого майна.
Державний реєстратор оформляє рішення про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна, який поділено або частку з якого виділено, в одному примірнику.
Державний реєстратор закриває розділ Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна, який поділено або частку з якого виділено, після долучення до реєстраційної справи відповідних документів.
Пункт 2.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна передбачає, що поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Отже, державний реєстратор керувався нормами, які регулюють порядок реєстрації прав на нерухоме майно, апелянтом не спростовано правомірність рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно. 
Як встановлено матеріалами справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2015 року (справа №523/13631/14-ц), яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23.09.2015 року було здійснено поділ в натурі житлового будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закріплені підстави для державної реєстрації прав. Підставою на момент прийняття державним реєстратором прав на нерухоме майно Тимофєєвим О.А. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області рішення індексний номер: 26258672 від 18.11.2015 року було рішення Суворовського районного суду м.Одеси №523/13631/14-ц від 25.03.2015 року.
Положеннями статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до ст. 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності особи є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Отже вірними є висновки суду першої інстанції, що реєстратору було достатньо відомостей для встановлення наявності іншого співвласника спірного майна, а саме з рішення суду про виділ частини домоволодіння в натурі.
Крім того, як вбачається з реєстраційної справи право власності було зареєстровано саме на виділену частину домоволодіння ОСОБА_2 , відповідно до рішення Суворовського суду м. Одеси від 25.03.2015 року. Тому помилковими є доводи апелянта, що відповідачем було зареєстровано право власності на все домоволодіння.
Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Тимофєєва О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26258672 від 18.11.2015 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис державним реєстратором Ігнатовим Д.В. про те, що приватним власником частини житлового будинку АДРЕСА_1 є відповідач - ОСОБА_2 , являється законним та не порушує права позивача.
Державна реєстрація права власності на домоволодіння була здійснена з відкриттям розділу, щодо виділеної в натурі частини домоволодіння, тому доводи апеляційної скарги, щодо неправомірності вказаної реєстрації є помилковими.
Разом з тим, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо можливості отримання нового номера для будівлі виділеного в натурі саме за рішенням суду.
Оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2015 року було виділено в натурі частину домоволодіння як відносно ОСОБА_2 , так і відносно ОСОБА_1 , позивач не позбавлена оформити виділену їй частину домоволодіння з присвоєнням виділеній частині нової адреси.
Позивачем не було доведено відсутності технічної можливості виділу домоволодіння в окрему одиницю з присвоєнням іншої адреси.
Відповідно до п. 2.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Для присвоєння поштової адреси новоутвореному об`єкту нерухомого майна власнику необхідно звернутись до органу місцевого самоврядування за місцезнаходженням цього майна із заявою про присвоєння об`єкту нерухомості, який виник в результаті виділу, поштової адреси.
Таким чином, у цілому доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, які в свою чергу не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Ростомова Гранта Артуровича, діючого від імені ОСОБА_1 , є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки висновки суду першої інстанції частково не у повній мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини посилання суду на можливість позивача отримати новий номер для будівлі, виділеної в натурі, за рішенням суду.
В решті рішення необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Ростомова Гранта Артуровича, діючого від імені ОСОБА_1 , – задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2021 року – змінити.

Виключити з мотивувальної частини посилання суду на можливість позивача отримати новий номер для будівлі, виділеної в натурі, за рішенням суду.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 11 квітня 2023 року.

Головуючий суддя:                                        А. П. Заїкін

Судді:                                                         С. О. Погорєлова        
                       
                                                               О. М. Таварткіладзе