ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 березня 2023 року
м. Київ
справа № 299/3175/17
провадження № 51-3210км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                     ОСОБА_7 ,
у режимі відеоконференції:
потерпілого                                                ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого  ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2018 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 12 липня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017070080000209, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя                      АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2018 року  ОСОБА_6  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів у кримінальному провадженні.
Завироком  районного суду  ОСОБА_6  визнано винуватим у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.
Так, 01 березня 2017 року приблизно о 17:00 ОСОБА_6 , перебуваючи в коридорі будинку на АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час словесної суперечки та штовханини зі своєю дружиною ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, завдав своїй тещі ОСОБА_10 , яка намагалася втрутитися у їх сварку не менше семи ударів у ділянку голови, зокрема в ділянку чола, носа та щелепи, ліктьовим суглобом                    і кулаком правої руки, внаслідок чого потерпілій були спричинені тілесні ушкодження у виді:
 - синців шкірних покровів чола справа, надбрівної ділянки зліва, орбітальних ділянок обох очей, підщелепної ділянки справа, на ділянці нижньої щелепи та губи, підключичної ділянки зліва; саден шкірних покровів чола зліва, крововиливу на внутрішній поверхні м`яких покровів голови лобно-скронево-тім`яної ділянки зліва, які належать до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я;
 - забійної рани м`яких тканин чола й перенісся та закритого перелому кісток носа, що належать до легких тілесних ушкоджень, які призвели до короткочасного розладу здоров`я;
 - закритого перелому суглобового відростка нижньої щелепи, що кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Указані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупого предмета за ударним механізмом спричинення, а саме від завдання щонайменше семи ударів (травмуючих дій тупих предметів).
У результаті отриманих ударів ОСОБА_10 , не втримавши рівновагу, почала падати і під час падіння вдарилася об виступи металевої опалювальної печі, розташованої на підлозі в коридорі будинку і втратила свідомість.
Від отриманих тілесних ушкоджень потерпіла померла в лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Унаслідок протиправних дій ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_10 було заподіяно тілесні ушкодження у виді: закритої внутрішньочерепної травми з субдуральною гематомою, лобної та потиличної ділянок зліва, субарахноїдальний крововилив обох півкуль, стисненням та забоєм головного мозку, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення, та кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження і саме ці тілесні ушкодження перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті і могли виникнути від удару об виступи тумби, плити після надання тілу додаткового прискорення шляхом поштовху тіла зі значною силою.
Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 12 липня 2022 року вирок суду щодо                        ОСОБА_6  залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_6  просить змінити вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2018 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 12 липня 2022 року й перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК, і призначити покарання в межах санкції ст. 119 КК та звільнити від покарання на підставі статей 49, 74 цього Кодексу.
Разом з тим, захисник  ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Скаржники зазначають про неправильне застосування судами норм матеріального права, неврахування реальних обставин справи та помилкову кваліфікацію дій                 ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК. 
Сторона захисту вважає, що суди вийшли за межі обвинувачення, оскільки, як указує засуджений, в обвинувальному акті не зазначено, що саме заподіяння ним тілесного ушкодження спричинило тяжкі тілесні ушкодження, є лише посилання на його протиправні дії. Захисник ОСОБА_7 у свою чергу зауважує про те, що суд першої інстанції не вказав, які саме дії ОСОБА_6 стали причиною падіння потерпілої, а суд апеляційної інстанції допустив нове припущення, у зв`язку з чим вийшов за межі апеляційної скарги та обставин, установлених місцевим судом. Крім того, адвокат вважає, що зміст обвинувачення свідчить про відсутність у діях підзахисного складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 КК.  
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений та захисник також стверджують про відсутність у ОСОБА_6 мотиву заподіяти тяжке тілесне ушкодження, що, на їх думку, підтверджено показаннями свідків, а аргументи судів про спростування висновком експерта показань обвинуваченого та його дружини стосовно того, що обвинувачений не умисно завдав тілесні ушкодження є безпідставними, оскільки: висновок експерта не може підтверджувати заподіяння тілесних ушкоджень саме засудженим; експерт дав показання про часовий проміжок, а саме 1-4 години між завданням тілесного ушкодження, яке призвело до смерті, та іншими тілесними ушкодженнями. 
Посилаючись на нормативне визначення ст. 121 КК, касатори зазначають,                                   що розмежування кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121                                                      та ч. 1 ст. 119 КК, здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами.   Крім того, адвокат, посилаючись на рішення суду касаційної інстанції у справі                                                   № 754/17019/17, наголошує на тому, що порушуючи стандарт доведеності винуватості поза розумним сумнівом, суди ухвалили рішення про визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК. 
На переконання скаржників, суди попередніх інстанцій, ухвалюючи судові рішення,                        не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених в ухвалі від 12 лютого 2019 року (справа № 1-100/11), постановах від 15 серпня 2019 року (справа                          № 750/3256/17) та від 04 липня 2018 року (справа № 688/788/15-к) щодо правильності кваліфікації діянь. 
Також захисник уважає, що Закарпатський апеляційний суд не взяв до уваги доводів апеляційної скарги, вказав лише про їх необґрунтованість, продублювавши зміст вироку суду першої інстанції. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник  ОСОБА_7 та засуджений  ОСОБА_6 , надавши відповідні пояснення, підтримали касаційні скарги.
Прокурор ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_8 заперечили проти задоволення касаційних скарг. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого  ОСОБА_6 підлягає задоволенню повністю, а касаційна скарга захисника ОСОБА_7 - частково.
За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок, а виходить з обставин, установлених цими судами.
Аргументи сторони захисту щодо оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з  викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції допитав ОСОБА_6 та з`ясував його позицію щодо пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої останній частково визнав вину                                  у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, зазначивши, що можливо випадково штовхнув потерпілу під час суперечки з дружиною.
Крім того, районний суд допитав свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 ,                         ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , експерта ОСОБА_15 , а також оцінив інші зібрані у провадженні докази, а  саме: протокол огляду місця події від 02 березня 2017 року, протоколи проведення слідчих експериментів від 04, 26 липня 2017 року, дані, що містяться у рапорті від 01 березня 2017 року, а також висновки експертів за результатами проведених у справі судово-медичних експертиз від 23 травня 2017 року № 316, від 08 червня, 04 липня, 18 серпня та 25 вересня 2017 року № 53, зміст яких детально відображено у вироку та дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6   у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК й кваліфікував його діяння як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.    А також у вироку суд виклав обставини формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, у спосіб, як вже було зазначено вище.
З формулюванням обвинувачення, визнаного місцевим судом доведеним та кваліфікацією діяння ОСОБА_6   за ч. 2 ст. 121 КК, погодився суд апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, у разі визнання особи винуватою, у вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Верховний Суд вже зазначав, що під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого кримінального правопорушення, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель кримінального правопорушення, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
До того ж, формулювання обвинувачення повинно містити всі ознаки складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого особу визнано винуватою та за своїм змістом відповідати диспозиції норми закону України про кримінальну відповідальність.
За змістом ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, у першу чергу повинен вирішити питання, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винуватий обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
При цьому, кваліфікація кримінального правопорушення - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
Отже, за своєю суттю і змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту та обставин вчинення особою (суб`єктом кримінального правопорушення) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Поряд з цим кримінально-правові ознаки вчиненого суспільно небезпечного діяння, які суд першої інстанції навів у формулюванні обвинувачення, викладеному у вироку, не узгоджуються з ознаками складу кримінального правопорушення,  передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, за якою засуджено ОСОБА_6 . 
За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК)                            з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання                       (ст. 24 КК).
Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. 
У випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК чи ст. 128 КК.
Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч. 2 ст. 121 КК), і вбивство, вчинене через необережність (ч. 1 ст. 119 КК), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих кримінальних правопорушень, про що обґрунтовано зазначають засуджений та захисник у касаційних скаргах.
У цьому кримінальному провадженні сформульоване обвинувачення, визнане районним судом доведеним зводиться до того, що ОСОБА_6 у ході словесної суперечки та штовханини зі своєю дружиною ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, завдав своїй тещі ОСОБА_10 , яка намагалася втрутитися у їх сварку не менше семи ударів у  голову ліктем і кулаком, внаслідок чого потерпілій були спричинені легкі тілесні ушкодження, що не заподіяли короткочасного розладу здоров`я, легкі тілесні ушкодження, які призвели до короткочасного розладу здоров`я, а також тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.
У результаті отриманих ударів ОСОБА_10 , втративши рівновагу, почала падати і під час падіння вдарилася об виступи металевої опалювальної печі, розташованої на підлозі в коридорі будинку, і знепритомніла. Від отриманих тілесних ушкоджень потерпіла ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в лікарні.
Унаслідок протиправних дій ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_10 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку                                  з настанням смерті і могли виникнути від удару об виступи тумби, плити після надання тілу додаткового прискорення шляхом поштовху тіла зі значною силою.
Таким чином, фактичні обставини кримінального провадження, як вони встановлені судом, свідчать про те, що тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили смерть                    ОСОБА_10 були не безпосереднім наслідком заподіяних засудженим   ОСОБА_6 ударів у голову потерпілої, а результатом падіння ОСОБА_10 з ударом об виступи металевої опалювальної печі, чого засуджений хоч і не передбачав, але повинен був                       і міг передбачити. Отже, в його діянні убачається необережна форма вини у виді злочинної недбалості.
З огляду на викладене, у цьому конкретному випадку мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а вбивство, вчинене через необережність, у зв`язку з чим діяння ОСОБА_6 підлягають перекваліфікації з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК із призначенням йому покарання у межах санкції цього кримінального закону.
Відповідно до положень ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;                                 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
За наведених вище обставин, суд касаційної інстанції відповідно до вимог ст. 433 КПК, перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин кримінального провадження, дійшов висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, а саме про неправильну кваліфікацію діяння ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК  - як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.
За вимогами статей 50, 65 КК при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке з огляду на                           положення ст. 12 КК є нетяжким злочином, дані про особу засудженого  ОСОБА_6 , який раніше не судимий,  на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи (на час розгляду справи в суді першої інстанції працював токарем у ВП «Експлуатаційне вагонне депо Ужгород»), а також з урахуванням обтяжуючої покарання обставини - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, суд касаційної інстанції вважає за необхідне призначити ОСОБА_6   покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
За правилами п. 3 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули п`ять років  - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.  
Частиною 5 ст. 74 КК передбачено можливість звільнення особи за вироком суду від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. 
Ураховуючи, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 119 КК, яке за правилами ст. 12 КК віднесено до нетяжких злочинів, а також те, що з дня вчинення цього правопорушення (01 березня 2017 року) до набрання вироком законної сили минуло 5 років, отже сплинув строк давності притягнення                     ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, суд касаційної інстанції вбачає   підстави для звільнення останнього від покарання за ч. 1 ст. 119 КК відповідно до ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 3  ч. 1 ст. 49 КК.
Виходячи з наведеного, вирок та ухвала підлягають зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме через неправильну кваліфікацію судами нижчих інстанцій дій ОСОБА_6  за ч. 2 ст. 121 КК за встановлених ними обставин, у зв`язку з чим касаційна скарга засудженого                         ОСОБА_6 підлягає задоволенню повністю, а касаційна скарга захисника                            ОСОБА_7 - частково.

 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргузасудженого  ОСОБА_6 задовольнити повністю, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - частково.
Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 листопада                       2018 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 12 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Перекваліфікувати дії   ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 121 КК на ч. 1 ст. 119 КК  і призначити йому за ч. 1 ст. 119 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити  ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Звільнити  ОСОБА_6 з-під варти в залі суду.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                 ОСОБА_3