ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 травня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2633/22
Головуючий у першій інстанції – Коваленко А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/580/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Мамонової О.Є.,
суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В., 
із секретарями: Зіньковець О.О., Патук А.А.,

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області, Чернігівська обласна прокуратура,
особа, що подала апеляційну скаргу – Державна казначейська служба України,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами Чернігівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2023 року (проголошено о 10:55) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури,-

                                            В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Чернігівської обласної прокуратури, в якому, після збільшення позовних вимог просив стягнути з Державного бюджету України в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 130 000,00 грн, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 1 634 800,00 грн, та понесені ним у справі судові витрати. 
Позов обґрунтовував тим, що 29.12.2015 Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області визнав його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України та призначив покарання у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн з позбавленням права обіймати посаду лікаря, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки.
У подальшому, 21.03.2016 Апеляційний суд Чернігівської області переглянув зазначений вирок та залишив його без змін.
13.10.2016 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував ухвалу апеляційного суду від 21.03.2016, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
21.12.2016 Апеляційний суд Чернігівської області частково задовольнив апеляційну скаргу обвинуваченого, скасував вирок суду від 29.12.2015 та справу направив на новий судовий розгляд.
Під час нового розгляду справи прокурор змінив обвинувачення ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15,  190 КК України і вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.10.2019 його було виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
Вироком Чернігівського апеляційного суду від 03.11.2020 вказаний вирок суду скасовано, визнано позивача винним за ч. 2 ст. 15, 190 КК, призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 510 грн, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Постановою Верховного Суду від 16.06.2021 вирок апеляційного суду від 03.11.2020 скасований, а справа передана на новий розгляд суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 09.12.2021 вирок суду від 21.10.2019 залишено без змін.
09.12.2021 вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.10.2019 набрав законної сили.  
Указував, що до порушення кримінального провадження він працював у Прилуцькій центральній районній лікарні, мав повагу серед колег та пацієнтів, мав дохід, якого вистачало на утримання сім`ї, проте, порушення кримінальної справи та притягнення його до кримінальної відповідальності призвело до втрати роботи та авторитету.
Оскільки його було виправдано, але період перебування  під слідством та судом становив 6 років 5 місяців 16 днів, він, як особа, якій була завдана шкода незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури і суду, на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», ст. 1167, 1176 ЦК України, має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 
Визначив матеріальну шкоду як витрати на отримання правової допомоги адвоката під час перебування під слідством та судом у сумі 130 000 грн, моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, слідства, прокуратури та суду у сумі 1 567 800,00 грн. 
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, 1 000 000,00 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 130 000,00 грн витрат на правову допомогу під час здійснення кримінального провадження.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України (далі – Казначейство) просить скасувати рішення суду першої інстанції в задоволеній частині та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд повинен був залучити Державну казначейську службу України до участі у справі, як орган, який відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Казначейство вважає, що часткове виправдання особи, але визнання її винною за іншим інкримінованим кримінальним правопорушенням, не свідчить про незаконність дій органів досудового слідства у цілому, а звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не може бути підставою для висновку щодо незаконності характеру дій органів досудового слідства. 
Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди в сумі 1 000 000,00 грн, яка, на думку заявника, не є співмірною завданій шкоді, не підтверджена доказами, є завищеною і не відповідає дійсності, крім того, необґрунтовані виплати зазначених сум коштів з бюджету можуть призвести до розбалансованості бюджету України.
Зазначає, що вирішення позовних вимог про стягнення втраченого заробітку та моральної шкоди вже було предметом судового розгляду, за наслідком якого, Чернігівським апеляційним судом 30.11.2022 прийнято відповідну постанову по суті таких вимог. 
Указує, що питання відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, понесених сторонами у кримінальному провадженні, повинно вирішуватись під час ухвалення вироку. 

В апеляційній скарзі Чернігівська обласна прокуратура просить скасувати рішення районного суду в частині задоволених вимог і ухвалити нове про повну відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , стягнути за рахунок держави судові витрати, понесені за подання апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, таким, що прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Уважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди були предметом розгляду Прилуцького міськрайонного суду та Чернігівського апеляційного суду і доводам позивача надана правова оцінка та прийнято рішення про відсутність підстав для її відшкодування.
Не погоджується відповідач з висновками суду про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки, під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження позивач правомірно перебував під слідством, процесуальні дії органу досудового розслідування та суду були необхідними, допустимими та вчинялись з метою встановлення істини у справі, у судовому порядку не скасовувались.
Зазначає, що судом вірно визначено період кримінального переслідування ОСОБА_1 , однак за наявності підтвердження підстав для відшкодування моральної шкоди гарантований державою мінімум становить 512 550,00 грн, підстав для стягнення моральної шкоди у подвійному розмірі судом не зазначено, лише вказано в рішенні, що суму визначено пропорційно до розміру заподіяних позивачу душевних страждань, що є помилковим та необґрунтованим.
Указує, що витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 130 000,00 грн позивачем не доведені, їх розмір не є співмірним з обсягом виконаної роботи, останнім не надано доказів на підтвердження факту понесення таких витрат.

Відзиви на апеляційні скарги учасниками справи не подавались.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника – адвоката Фесика І.А., які просили відмовити у задоволенні апеляційних скарг, пояснення представника Державної казначейської служби України Мулач Я.В. та представника Чернігівської обласної прокуратури Косової О.В., які просили задовольнити їх апеляційні скарги, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали кримінального провадження № 742/3592/15-к, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач був незаконно підданий кримінальному переслідуванню з часу повідомлення йому підозри і до набрання законної сили судовим рішенням про визнання невинуватим. Також суд дійшов висновку, що встановлені обставини свідчать про право позивача на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн. Щодо відшкодування матеріальної шкоди у вигляді понесених витрат на правничу допомогу адвоката у кримінальному провадженні, то таку суд першої інстанції вважав доведеною, а її розмір обґрунтованим. 
З такими висновками районного суду погоджується колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що у рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015270000000253 від 10.06.2015,  23 червня 2015 року було проведено освідування ОСОБА_1 (а. с. 50-52).
На підставі протоколу обшуку від 23.06.2015, складеного старшим слідчим СУ УМВС України в Чернігівській області Бурмака Л.В., проведено обшук у кабінеті лікаря невролога Прилуцької центральної районної лікарні Буренка В.Ю. (а. с. 55-59).
24.07.2015 слідчим відділення розслідування злочинів у сфері службової діяльності СУ УМВС України в Чернігівській області Ященко О.В. у кримінальному провадженні внесеному № 12015270000000253 від 10.06.2015 вручено підозру позивачу у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України (а. с. 133-136).
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.09.2015 до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання (а. с. 53).
Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.12.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21.03.2016, ОСОБА_1 визнано винним за ч. 1 ст. 368 КК України  та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн з позбавленням права обіймати посаду лікаря, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки (а. с. 17, 18).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.10.2016 скасовано ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21.03.2016 та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції  (а. с. 19).
21.12.2016 ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області скасовано вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.12.2015 щодо ОСОБА_1 та призначено новий розгляд у суді першої інстанції (а. с. 20).
Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.10.2019 позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення (а. с. 21).
Згідно з вироком Чернігівського апеляційного суду від 03.11.2020 виправдувальний вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.10.2019 скасовано у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 510,00 грн. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнено його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК (а. с. 22-23).
Постановою Верховного Суду від 16.06.2021 вирок Чернігівського апеляційного суду від 03.11.2020 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд  у суді апеляційної інстанції (а. с. 24).
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 09.12.2021 вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.10.2019 щодо позивача залишено без змін. 
Отже, 09.12.2021 вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.10.2019, яким ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, набрав законної сили (а. с. 25).

Із матеріалів справи, зокрема, із копії трудової книжки позивача вбачається, що з 02.08.1963 відповідно до наказу № 136 від 02.08.1963 року він був прийнятий на посаду дільничого терапевта, після чого, переведений на посаду лікаря-невропатолога Прилуцької ЦРЛ (а. с. 13-14).
Згідно з записом № 11 у трудовій книжці, на підставі наказу № 67 від 04.05.2016 ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади лікаря невропатолога поліклінічного відділення Прилуцької ЦРЛ та лікаря невропатолога поліклінічного відділення Ладанської РЛ № 2 за п. 7 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з набранням законної сили вироком суду. 
У наступному записі трудової книжки вказано, що запис № 11 є недійсним. Звільнено позивача з роботи за п. 7 ст. 36 КЗпП України з набранням законної сили вироку суду, яким позбавлено обіймати посаду лікаря, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки (а. с. 12-16, 121-122).
19.04.2016 колектив Прилуцької ЦРЛ звертався до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ з приводу неправомірності засудження ОСОБА_1 (а. с. 48)
09.07.1961 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 09.07.1961 (а. с. 35).
Згідно з випискою з медичної картки та протоколу дослідження головного мозку ОСОБА_2 від 29.08.2017, остання з 03.11.2017 перебувала на лікуванні, пов`язаному з інфарктом мозку в басейні лівої СМА (а. с. 36-38).
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 136 від 10.08.2015, ОСОБА_1 перебував на лікуванні у Прилуцькій центральній районній лікарні у період з 23.07.2015 по 10.08.2015 (а. с. 40-41).
Виписка із медичної карти ОСОБА_1 № 4366 від 21.08.2015 свідчить, що позивач перебував на лікуванні у Прилуцькій центральній районній лікарні у період з 17.08.2015 по 21.08.2015 (а. с. 42-43).
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 158 від 31.08.2015 позивач перебував на лікуванні у Прилуцькій центральній районній лікарні у період з 25.08.2015 по 31.08.2015 (а. с. 44-45).
Згідно з виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 7409 від 11.09.2015 ОСОБА_1 перебував на лікуванні у КЛПЗ «Прилуцька центральна районна лікарня» у період з 02.09.2015 по 18.09.2015 (а. с. 46-47).

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.
Згідно зі частинами 1, 2 статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Статтею 3 зазначеного Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

У справі є доведеним, що ОСОБА_1 був незаконно підданий кримінальному переслідуванню починаючи з часу повідомлення йому підозри (24.07.2015) і до набрання законної сили судовим рішенням, яким його виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення (09.12.2021). 
У даній справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 4, ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) дійшла висновку, про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 (провадження № 14-298цс18) зазначено, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" з 1 січня 2023 року (на час вирішення справи судом) мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 6 700,00 грн.
Таким чином, дійшовши висновку про правомірність заявлених позивачем позовних вимог щодо моральної шкоди, районний суд вірно врахував, що останній був незаконно засуджений та що з часу оголошення ОСОБА_1 підозри до часу остаточного його виправдання минуло 6 років 4 місяців 15 днів.
Увесь цей час останній перебував під слідством та судом, протягом цього часу досудове розслідування проводилося неналежним чином, мало місце застосування щодо позивача запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, його було звільнено з роботи у зв`язку з засудженням. Саме ці обставини позначилися на його здоров`ї та авторитеті.
Суд першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, також врахував, що позивач працював на посаді лікаря понад 60 років, колектив лікувального закладу в письмовій формі звертався до Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ з приводу неправомірності його засудження, що свідчить про наявність поваги до нього з боку колективу. Перебування під судом і слідством тривалий час значно вплинуло на відносини у родині, внаслідок чого значно погіршився стан його здоров`я та стан здоров`я його дружини, що підтверджує факт заподіяння душевних страждань, які змусили його змінити звичний для нього спосіб життя та спілкування через невизначеність у житті, невпевненість у майбутньому та неможливість спрогнозувати свої дії, також, увесь цей час він не працював та був позбавлений можливості отримувати дохід.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З зазначеного виходить, що позивач довів, що він має право на відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду за рахунок держави. 
Щодо заперечень Казначейства та Чернігівської обласної прокуратури проти позову, то вони не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.
Посилання Чернігівської обласної прокуратури на відсутність підстав для стягнення моральної шкоди з огляду на те, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження позивач правомірно перебував під слідством, процесуальні дії органу досудового розслідування та суду були необхідними і допустимими, вчинялись з метою встановлення істини у справі, до уваги колегією суддів не беруться, оскільки повністю спростовуються вищевикладеними обставинами, як і не беруться до уваги доводи Державної казначейської служби України про те, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не може бути підставою для висновку щодо незаконності характеру дій органів досудового слідства. 

Стосовно розміру морального відшкодування, то суд правильно його визначив врахувавши встановлені обставини, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, яких позивач зазнав під час перебування під слідством та судом, його незаконне звільнення з роботи, характер майнових та немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження репутації та авторитету серед трудового колективу.
Оскільки чинним законодавством не встановлено максимального розміру моральної шкоди, право на яку має особа на підставі Закону України «Про   порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», визначений судом розмір моральної шкоди в 1 000 000,00 грн, є таким, що відповідає принципам розумності, справедливості та виваженості, також він є пропорційним до розміру заподіяних ОСОБА_1 душевних страждань.
Доводи апеляційних скарг про те, що розмір є завищеним та не доведеним, що така необґрунтована виплата коштів призведе до розбалансованості бюджету України, не є підставою для відмови позивачу у стягненні такої шкоди та не звільняє державу від обов`язку виконати свої зобов`язання згідно з чинним законодавством.
Крім того Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування від слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

Відносно доводів Державної казначейської служби України та Чернігівської обласної прокуратури про наявність судового рішення від 30.11.2022 щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення втраченого заробітку та моральної шкоди, які вже були предметом судового розгляду, то апеляційний суд звертає увагу на наступне.
Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28.09.2021 у справі № 742/695/21 задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Чернігівській області, Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування завданої шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України на його користь 17 000,00 грн в рахунок відшкодування сплаченого штрафу згідно з квитанцією № 21 від 20.04.2016, 50 000,00 грн моральної шкоди, 193 848, 40 грн втраченого заробітку з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, за період з травня 2016 року по липень 2021 року. Визнано недійсними записи у трудовій книжці  про звільнення ОСОБА_1 з роботи згідно з наказом № 67 від 04.05.2016 (а. с. 137-140).
За наслідками розгляду апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури постановою Чернігівського апеляційного суду від 28.07.2022 рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28.09.2021 в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним запису про звільнення згідно з наказом № 67 від 04.05.2016 року скасовано та відмовлено у задоволенні цієї частини позовних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін (а. с. 141-143).
За наслідками розгляду апеляційної скарги Державної казначейської служби України постановою Чернігівського апеляційного суду від 30.11.2022 рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28.09.2021 та постанова Чернігівського апеляційного суду від 28.07.2022 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, втраченого заробітку, скасовані. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, втраченого заробітку відмовлено. В іншій частині рішення та постанова залишені без змін (а. с. 144-147).
Приймаючи 30.11.2022 по справі № 742/695/21 судове рішення про скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, Чернігівський апеляційний суд виходив з того, що наявні у справі докази, зокрема, вирок суду апеляційної інстанції від 03.11.2020, яким був скасований виправдувальний вирок Прилуцького міськрайонного суду від 21.10.2019 відносно позивача, не давали підстав для стягнення такої шкоди в розумінні Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки позивач не був повністю реабілітований, а звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, не є підставою для висновку про незаконний характер дій органів досудового слідства. 
Проте, як зазначалось вище, постановою Верховного Суду від 16.06.2021 вирок Чернігівського апеляційного суду від 03.11.2020 року щодо ОСОБА_1 скасований. Після нового апеляційного розгляду 09.12.2021 Чернігівський апеляційний суд залишив без змін вирок Прилуцького міськрайонного суду від 21.10.2019, яким ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України було виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, який, відповідно, набрав законної сили 09.12.2021.
З зазначеного виходить, що позивач повністю реабілітований з підстав недоведеності вчинення ним кримінального правопорушення, його виправдано, а отже, він має право вимагати від держави відшкодування шкоди, в тому числі, моральної, яка була завдана незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та судом.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Порядок застосування зазначеного вище Закону встановлений Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).
Абзацом 3 пункту 10 Положення передбачено, що до сум, які підлягають поверненню громадянинові на підставі пункту 4 статті 3 Закону, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Згідно з частиною першою статті 47 КПК України захисник зобов`язаний використовувати засоби захисту, передбачені цим Кодексом та іншими законами України, з метою забезпечення дотримання прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого та з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність підозрюваного, обвинуваченого.
З урахуванням положень ст. 20, 46, 47 КПК України, юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), зазначено, що «правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати».
Отже, правова допомога має тлумачитися більш ширше та охоплювати будь-яку діяльність, спрямовану на захист особи та реалізацію її прав.
До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, серед іншого, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні, зокрема:
- адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;
- інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Встановлено, що представництво інтересів ОСОБА_1 у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій здійснював адвокат Фесик І.А. на підставі договору про надання правових послуг від 28.08.2015, відповідно до умов якого останній зобов`язався надати необхідну правову допомогу підозрюваному ОСОБА_1 у кримінальному провадженні на стадії досудового слідства та в суді (а. с. 26).
Згідно з додатковою угодою № 1 від 28.08.2015 до основного договору про надання правових послуг адвоката, за надання правової допомоги на стадії досудового слідства у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ст. 368 КК України, пов`язаних з наданням усної консультації, збирання доказів, представництвом інтересів клієнта на досудовому слідстві, підготовкою процесуальних документів, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження клієнт сплачує адвокату 10 000,00 грн. За надання правової допомоги на стадії судового слідства в суді першої інстанції клієнт сплачує адвокату 15 000,00 грн (а. с. 27).
Відповідно до додаткової угоди № 2 від 05.01.2016 до основного договору про надання правових послуг, за надання правової допомоги в апеляційному суді Чернігівської області, пов`язаної зі складанням апеляційної скарги та захистом обвинуваченого ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції клієнт сплачує адвокату 10 000,00 грн (а. с. 28).
Згідно з додатковою угодою № 3 від 26.03.2016 до основного договору про надання правових послуг, за надання правової допомоги у Вищому спеціалізованому суді України, пов`язаної зі складанням касаційної скарги та захистом засудженого ОСОБА_1 у суді касаційної інстанції клієнт сплачує адвокату 10 000,00 грн (а. с. 29).
Додаткова угода № 4 від 15.10.2016 до основного договору про надання правових послуг свідчить, що за надання правової допомоги в апеляційному суді Чернігівської області, пов`язаної з захистом обвинуваченого клієнт сплачує адвокату 10 000,00 грн (а. с. 30).
Відповідно до додаткової угоди № 5 від 26.12.2016 до основного договору про надання правових послуг, за надання правової допомоги на стадії досудового слідства в суді першої інстанції по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 368 КК України, клієнт сплачує адвокату 25 000,00 грн (а. с. 31).
Згідно з додатковою угодою № 6 від 17.01.2020 до основного договору про надання правових послуг, за надання правової допомоги у Чернігівському апеляційному суді, пов`язаної з захистом обвинуваченого у суді апеляційної інстанції клієнт сплачує адвокату 15 000,00 грн (а. с. 32).
Додатковою угодою № 7 від 03.11.2020 до основного договору про надання правових послуг підтверджується, що за надання правової допомоги у Верховному Суді, пов`язаної із складанням касаційної скарги та захистом обвинуваченого ОСОБА_1 , клієнт сплачує адвокату 15 000,00 грн (а. с. 33).
Згідно з додатковою угодою № 8 від 20.06.2021 до основного договору про надання правових послуг, за надання правової допомоги у Чернігівському апеляційному суді, пов`язаної з захистом обвинуваченого ОСОБА_1 , клієнт сплачує адвокату 20 000,00 грн (а. с. 34).
Довідкою, наданої адвокатом Фесик І.А., підтверджується, що адвокат отримав від ОСОБА_1 за надання правової допомоги кошти у сумі 130 000,00 грн (а. с. 54).
Крім того із матеріалів кримінального провадження № 742/3592/15-к вбачається, що адвокат Фесик І.А. брав участь у судових засіданнях Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області, Апеляційного суду Чернігівської області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ: 21.10.2015, 18.11.2015, 07.12.2015, 21.12.2015, 21.03.2016, 13.10.2016, 21.12.2016, 06.01.2017, 24.01.2017, 20.02.2017, 20.03.2017, 10.04.2017, 03.05.2017, 04.05.2017, 10.07.2017, 02.08.2019, 09.08.2019, 06.09.2019, 18.10.2019, 13.02.2020, 16.03.2020, 25.05.2020, 28.07.2020, 22.09.2020, 02.11.2020, 16.06.2021, 09.12.2021, що підтверджується журналами судових засідань (а. с. 126-128, 134-135, 141-142, 173, 178-179, 210-213 т.1 кримінального провадження, а. с. 35, 53-54, 78, 86, 93-94, 99-101, 104-105, 117, 119-120, 125, 140, 182, 189, 207-208, 256 т. 2 кримінального провадження, а. с. 22-23, 33-34, 57-59, 77-79, 83-85, 93-94, 205-206 т. 3 кримінального провадження, а. с. 8-10 т. 4 кримінального провадження).
Крім того, адвокатом Фесик І.А. подавалися заяви, клопотання, заперечення (а. с. 119-120, 162, 163-166, 167-170, 176-177 т.1 кримінального провадження, а. с. 82-86, 111-112, 113-116, 121-122, 174-179, 180-181, 202-203, 204, 205, 206, 241-242, 243-244, 245-246 т. 2 кримінального провадження, а. с. 10-20, 119-134, 231б т. 3 кримінального провадження).

Отже колегія суддів повністю погоджується з висновком районного суду про те, що суд надав належну правову оцінку доказам позивача, а саме договору про надання правової допомоги, додатковим угодам до неї, довідці адвоката, фактичної участі адвоката у великій кількості судових засідань, вчиненні інших процесуальних дій, правильно визнав такі докази належними та допустимими, які достовірно підтверджують факт отримання позивачем правової допомоги під час його перебування під слідством та судом у кримінальному провадженні, на що він витратив 130 000,00 грн.
З огляду на зазначене, доводи апеляційних скарг щодо незгоди з рішенням в частині відшкодування матеріальної шкоди у вигляді понесених позивачем витрат на правову допомогу, яка надавалась йому під час кримінального провадження, з посиланням на їх завищений розмір, на не співмірність та відсутність доказів понесення витрат в заявленому розмірі, до уваги не беруться.
Також апеляційний суд відхиляє доводи Державної казначейської служби України про те, що питання відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, понесених сторонами у кримінальному провадженні, повинно вирішуватись під час ухвалення вироку, адже, чинне законодавство України надає право громадянам звертатись з зазначеними вимогами або у кримінальному провадженні, або в цивільному. Тому, звернувшись з вимогами відшкодувати матеріальну шкоду у вигляді повернення витрат, понесених за надання правової допомоги під час кримінального провадження, позивач використав свої цивільне право, що не суперечить закону. 

Відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України  учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, відповідно тому, вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) указано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22.07.2020 у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29.06.2022 у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).
Відповідачами у справі позивач визначив органи, діяннями яких завдано шкоду, тобто через ці органи держава і бере участь як відповідач і таким чином, держава як учасник цивільних відносин у цій справі виступає в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 383/596/15).
Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо незалучення її до участі у справі в якості відповідача, як органу, який здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, є необґрунтованими та спростовуються зазначеними вище нормами права і релевантною практикою Верховного Суду щодо застосування цих норм у спірних правовідносинах.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2023 року постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг правильності висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим, згідно з ст. 375 ЦПК України, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                                 
                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Чернігівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України – залишити без задоволення.
Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2023 року – залишити без змін.
Поновити дію рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2023 року.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складений 29 травня 2023 року.

Головуюча                                                                       О.Є. Мамонова

Судді:                                                                                Н.В. Висоцька

                                                                                           Н.В. Шитченко