ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 червня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/16518/22	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2023 року (головуючий суддя Юхно І.В.)
          в адміністративній справі №160/16518/22 за позовом    ОСОБА_1 до відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області   про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

ВСТАНОВИВ:

          Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 20.10.2022 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просила: 
          - визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-5101-25/64 від 08.01.2022 року на загальну суму 40 596,38 грн.     
          В обґрунтування позовних вимог вказано, що 4 травня 2006 року ОСОБА_1 була зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування та перебувала на обліку в Лівобережній ДПІ (Індустріальний район міста Дніпра) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області як платник податків. Припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за власним бажанням па підставі заяви 30.03.2021 року. У період з 1 січня 2017 року по 30 березня 2021 року ОСОБА_1 не здійснювала підприємницьку діяльність та не отримувала доходу, що підтверджують декларації про майновий стан і доходи, подані до контролюючого органу за відповідні періоди. Позивачка вважає, що, оскільки вона перебувала на загальній системі оподаткування, то мала право у періоди, в яких не отримувала дохід (прибуток), не нараховувати єдиний внесок, навіть у розмірі мінімального страхового внеску.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2023 року позов задоволено частково.
          Визнано протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.01.2022 року                 №Ф-5101-25/64 в частині нарахування ОСОБА_1 до сплати ЄСВ за                 2016 рік у сумі 2 807,64 грн.

          У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
          Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що оскільки до 01.01.2017 року підлягав обов`язковій сплаті фізичними особами-підприємцями єдиний внесок у разі отримання такою особою доходу (прибутку), а відповідачем не надано доказів щодо отримання позивачем доходу за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 року, то контролюючим органом протиправно нараховано позивачу до сплати ЄСВ за вказаний період у сумі 2 807,64 грн.
          Разом з тим, враховуючи, що позивачка, маючи статус фізичної особи – підприємця та перебуваючи на загальній системі оподаткування, у 2017-2020 роках не була працевлаштована, то податковим органом було правомірно нараховано сума ЄСВ за період з 2017 по 2020 роки у загальній сумі 37 788,74 грн.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
          Вказує,  що мала право у періоди, в яких не отримувала дохід (прибуток), не нараховувати єдиний внесок, навіть у розмірі мінімального страхового внеску. Зазначає, що у період з січня 2017 року по 30 березня 2021 року ОСОБА_1 не здійснювала підприємницьку діяльність та не отримувала доходу, що підтверджують декларації про майновий стан і доходи, подані до контролюючого органу за відповідні періоди.
          Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
          В частині задоволених позовних вимог, рішення суду першої інстанції відповідачем не оскаржується.
          Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрована як фізична особа-підприємець 03.04.2006 по 30.03.2021 (запис про припинення №2002240060004030552). Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності позивача було: 62.01 Комп`ютерне програмування.
Згідно з наявним у матеріалах справи витягом з ІТС «Податковий блок» ОСОБА_1 у період з 01.01.2014 по 31.12.2015 перебувала на спрощеній системі оподаткування та була платником єдиного податку третьої групи, з 01.01.2016 по 30.09.2016 – другої групи відповідно. 
30.09.2016 у зв`язку з порушенням умов застосування спрощеної системи оподаткування та наявністю податкового боргу за відповідний період контролюючим органом прийнято рішення про закінчення застосування спрощеної системи оподаткування.
Отже, з 30.09.2016 до дня припинення підприємницької діяльності позивачка перебувала на загальній системи оподаткування.
Відповідачем на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.01.2022 №Ф-5101-25/64, яка включає нарахування:
- за І квартал 2016 року – 909,48 грн., строк сплати 19.04.2016;
- за II квартал 2016 року - 941,16 грн, строк сплати 19.07.2016;
- за III квартал 2016 року - 957,0 грн, строк 19.10.2016;
- за 2017 рік нараховано 8448,00 грн, строк сплати 09.02.2018;
- І квартал 2018 року - 2457,18 грн, строк сплати 19.04.2018;
- II квартал 2018 року - 2457,18 грн, строк сплати 19.07.2018;
- IIІ квартал 2018 року - 2457,18 грн, строк сплати 19.10.2018;
- IV квартал 2018 року - 2457,18 грн, строк сплати 21.01.2019;
- І квартал 2019 року - 2754,18 грн, строк сплати 19.04.2019;
- II квартал 2019 року - 2754,18 грн, строк сплати 19.07.2019;
- III квартал 2019 року -2754,18 грн, строк сплати 21.10.2019;
- IV квартал 2019 року - 2754,18 грн, строк сплати 20.01.2020;
- І квартал 2020 року - 2078,12 грн, строк сплати 21.04.2020;
- II квартал 2020 року - 1039,06 грн, строк сплати 20.07.2020;
- III квартал 2020 року - 3178,12 грн, строк сплати 19.10.2020;
- IV квартал 2020 року - 2200,00 грн, строк сплати 19.01.2021.
Означену вимогу направлено позивачці засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою: АДРЕСА_1 та отримано ОСОБА_1 03.02.2022, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення.
Позивачка вважає вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною.
В ході судового розгляду судом першої інстанції також встановлено, що у жовтні 2022 року позивачкою подано податкові декларації про майновий стан і доходи за 2017-2020 роки та за І квартал 2021 року з розрахунками сум чистого доходу (прибутку) за вказані періоди – 0,00 грн. та сум нарахованого єдиного внеску – 0,00 грн. відповідно (копії податкових декларацій та квитанцій №2 містяться у матеріалах справи).
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
  Пунктом 291.3 статті 291 Податкового кодексу України передбачено, що юридична особа чи фізична особа-підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
При цьому, суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку (п.291.4 ст.291 ПКУ):
2) друга група - фізичні особи-підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв:
не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб;
обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень.
Слід взяти до уваги, що дія цього підпункту не поширюється на фізичних осіб - підприємців, які надають посередницькі послуги з купівлі, продажу, оренди та оцінювання нерухомого майна (група 70.31 КВЕД ДК 009:2005), а також здійснюють діяльність з виробництва, постачання, продажу (реалізації) ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння. 
Такі фізичні особи - підприємці належать виключно до третьої групи платників єдиного податку, якщо відповідають вимогам, встановленим для такої групи;
3) третя група - фізичні особи-підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.
Платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки: 
у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів (пп.298.2.3 п.298.2 ст.298 ПКУ).
Матеріалами справи підтвердженого, що у період з 01.01.2016 до 30.09.2016 ОСОБА_1 перебувала на спрощеній системі оподаткування як платник єдиного податку третьої групи, а з 30.09.2016 переведена контролюючим органом на загальну систему оподаткування. 
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Виключно Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI визначаються:
принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску;
порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску;
розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; 
склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; 
порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2 ст.2 ЗУ №2464-VI).
Пунктами 2 і 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI визначено, що єдиний внесок – це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка – сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів/податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.
Платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст.4 ЗУ №2464-VІ).
При цьому, в силу частин 2-4, 8, 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів/податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів/податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Згідно з абзацами 1, 3 - 7 частини 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України. 
У разі несплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України", податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, інформує про це платників єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом 10-ти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що затверджена Міністерством фінансів України 20.04.2015  №449, та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 р. за № 508/26953 (Інструкція №449).
Так, абзацом 2 пункту 2 розділу VI Інструкції № 449 установлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн (абзаци перший - третій, одинадцятий пункту 3 розділу VI Інструкції № 449).
Згідно з абзацом першим пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Приписами пунктів 2, 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI (у редакції, що діяла до 01.01.2017) було визначено, що єдиний внесок нараховується: 
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. 
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). 
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. 
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. 
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, зазначені положення у редакції, яка діяла до 01.01.2017 передбачали саме право, а не обов`язок платника на визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання платником доходу у звітному періоді.
За правовими висновками Верховного Суду, що висловлені у постанові від 03.09.2020 у справі №816/188/17, аналіз змісту наведених вище норм (у редакції, яка діяла до 01.01.2017) дає підстави для висновку, що платникам, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), у яких базою нарахування єдиного внеску є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та якими у звітному році або окремому місяці звітного року не було отримано дохід (прибуток), надано право, у разі необхідності самостійно визначити базу нарахування. 
Тобто такі платники, за бажанням, у році або окремому місяці року, де не було ними отримано дохід (прибуток) можуть самостійно, у разі необхідності, визначити базу нарахування єдиного внеску. 
У такому випадку сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску та більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.
Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачка з 01.01.2016 по 30.09.2016 перебувала на спрощеній системі оподаткування та з 30.09.2016 до 31.12.2016 на загальній системі оподаткування, то вона мала право у періоди, в яких не отримувала дохід (прибуток), не нараховувати єдиний внесок, навіть у розмірі мінімального страхового внеску.
Надалі ж, Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону №2464-VI, що діють з 01.01.2017, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування ЄВ у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.
Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. 
При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Також, згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. 
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Слід зазначити, що мінімальний страховий внесок – це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 % до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч.5 ст.8 ЗУ №2464-VI)
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
В частині 7 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI передбачено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. 
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абз.3, 5 ч.8 ст.9 ЗУ №2464-VI).
Сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи не містять доказів отримання позивачкою у спірний період доходів від провадження господарської діяльності. 
Оскільки до 01.01.2017 року підлягав обов`язковій сплаті фізичними особами-підприємцями єдиний внесок у разі отримання такою особою доходу (прибутку), а відповідачем не надано доказів щодо отримання позивачем доходу за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 року, то контролюючим органом протиправно нараховано позивачу до сплати ЄСВ за вказаний період у сумі 2 807,64 грн.
Водночас, з 01.01.2017 року особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. 
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Аналогічна правова позиція неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 та від 23.01.2020 у справі № 480/4656/18.
Слід зазначити що матеріали справи містять довідки форми ОК-5 та форми ОК-7, якими  підтверджується, що ОСОБА_1 у період з 2016 по 2020 роки не була працевлаштована (тобто соціальний внесок роботодавець за неї не сплачував), при цьому, соціальний внесок як фізична особа-підприємець вона самостійно не сплачувала. 
Враховуючи той факт, що позивачка, маючи статус фізичної особи-підприємця та перебуваючи на загальній системі оподаткування, у 2017-2020 роках не була працевлаштована (тобто за неї не сплачував роботодавець соціальний внесок), то колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що податковим органом правомірно нараховано ЄСВ за період з 2017 по 2020 роки у загальній сумі 37 788,74 грн.
Таким чином, вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-5101-25/64 від 08.01.2022 року на загальну суму 40 596,38 грн. - підлягає частковому скасуванню (в частині суми 2 807,64 грн.).
Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачкою частково доведені обставини, на яких ґрунтуються її позовні вимоги.
При цьому, відповідачем частково доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, частково доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу витрати у справі.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
          
 Апеляційну скаргу    ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2023 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 15.06.2023 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова