ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 червня 2023 року           справа №200/5067/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Казначеєв Е.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 р. у справі № 200/5067/22 (головуючий І інстанції Волгіна Н.П.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про          визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              У С Т А Н О В И В: 

01 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 056550004790 від 8 грудня 2022 року про відмову позивачу в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. 1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку із відсутністю вислуги років не менше 25 років; визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів її роботи: з 1 січня 1994 року по 18 грудня 2001 року, з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року, з жовтня 2002 року по грудень 2004 року, з 12 серпня 1991 року по 31 грудня 1993 року; зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 31 жовтня 2022 року, зареєстровану за № 16825, про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" із зарахуванням до страхового стажу позивача періодів її роботи: з 12 серпня 1991 року по 18 грудня 2001 року, з жовтня 2002 року по грудень 2004 року, з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що 31 жовтня 2022 року у зв`язку із набуттям права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" та наявності необхідного стажу роботи вона звернулась із заявою № 16825 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про призначення пенсії за вислугу років з усіма необхідними документами.
8 листопада 2022 року рішенням № 0565500004790 Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. 1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку із відсутністю вислуги років не менше 25 років. 
В обґрунтування відмови у призначенні пенсії відповідач зазначив, що відповідно до наданих документів її страховий стаж складає 21 рік 2 місяці 4 дні, який складається із періодів роботи на посадах прокурорів та половини строку навчання. Вказано, що до страхового стажу роботи позивача не було зараховано наступні періоди роботи: з 1 січня 1994 року по 18 грудня 2001 року, з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року на посаді державного службовця, які зазначені у дублікаті трудової книжки НОМЕР_1 від 13 вересня 2022 року, оскільки не надано довідок, виданих на підставі первинних документів (наказів, розпоряджень на прийняття та звільнення з посад державного службовця), підтверджуючих періоди роботи; з жовтня 2002 року по грудень 2004 року, оскільки не додано документи щодо перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку.
Також відповідачем без пояснення причин не зараховано до страхового стажу позивача період її роботи  з 12 серпня 1991 року по 31 грудня 1993 року. 
ОСОБА_1 зазначає, що оригінал її трудової книжки залишився на окупованій території - у м. Маріуполь, але дублікат її трудової книжки, виданий Донецькою обласною прокуратурою у вересні 2022 року, де вона працює, містить всі необхідні відомості щодо періодів її роботи.
Позивач зауважила, що у період з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року вона працювала старшим помічником прокурора Калінінського району м. Горлівка Донецької області, а не на посаді державного службовця як про це зазначено у спірному рішення.
Крім цього позивач вказала, що у період з 1992 року по 1998 рік вона навчалась на заочній формі навчання в Національній юридичній академії України ім. Я.Мудрого та при цьому працювала у Центрально-Міському районному суді м. Горлівки Донецької області, що підтверджується записами дублікату трудової книжки.
ОСОБА_1 вважає рішення відповідача протиправним та таким, що порушує її права на призначення пенсії (а.с. 1-6).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 р. у справі № 200/5067/22 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 056550004790 від 8 грудня 2022 року "Про відмову позивачу в призначенні пенсії", яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. 1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру". Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не зарахування до страхового (трудового) стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 12 серпня 1991 року по 31 грудня 1998 року, а також не зарахування до страхового стажу періоду її перебування на лікарняному та у відпустці по догляду за дитиною - з 20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не зарахування до стажу ОСОБА_1 , який надає право на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII: періоду її роботи з 7 лютого 1998 року по 18 грудня 2001 року; періоду перебування позивача на лікарняному та у відпустці по догляду за дитиною - з 20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року; періоду роботи позивача з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового (трудового) стажу ОСОБА_1 : періоди її роботи з 12 серпня 1991 року по 31 грудня 1998 року; період перебування позивача на лікарняному та у відпустці по догляду за дитиною з  20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до стажу ОСОБА_1 , який надає право на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII: період її роботи з 7 лютого 1998 року по 18 грудня 2001 року; період перебування позивача на лікарняному та у відпустці по догляду за дитиною з 20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року; період роботи позивача з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 жовтня 2022 року, зареєстровану за № 16825, про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" - із з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.                    Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 8 листопада 2022 року за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області розглянуто заяву позивача від 31 жовтня 2022 року та додані до неї документи та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років № 056550004790, у зв`язку із відсутністю у позивача на день звернення до територіальних органів Пенсійного фонду вислуги років не менше 25 років.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.     
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є громадянкою України згідно паспорта серія НОМЕР_2 , виданого 10 липня 2002 року Центрально-Міським РВ Горлівського МУУМВС України в Донецькій області, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 29210 від 4 січня 2017 року: АДРЕСА_2 (а.с. 7-10, 19).
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, код ЄДРПОУ 13844159, зареєстроване місцезнаходження: 54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1, є органом державної влади (а.с. 83).
Судом встановлено, що 31 жовтня 2022 року позивач звернулась до відділу обслуговування громадян № 2 (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої додала: паспорт НОМЕР_4 , довідку РНОКПП, дублікат трудової книжки серії НОМЕР_1 , довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 29210 від 4 січня 2017 року, довідку про заробітну плату № 21-334вих-22, додатку до диплома № НОМЕР_5 , довідку про прийняття на роботу (навчання) (про періоди роботи позивача з 19 грудня 2001 року по день видачі довідки) № 07-905вн-22, виданої працедавцем позивача - Донецькою обласною прокуратурою, заяву про спосіб виплати пенсії, свідоцтво про одруження (а.с. 45-46, 47-70).
У заяві позивач про призначення пенсії власноруч зазначила, що інших документів додати не може (а.с. 45).
Як вбачається з копії дублікату трудової книжки серії НОМЕР_1 від 13 вересня 2022 року, наявної в матеріалах справи, протягом спірних періодів позивач працювала:
- з 12 серпня 1991 по 15 вересня 1992 року технічкою у Центрально-міському районному суді м. Горлівка Донецька область (записи №№  1, 2);
- з 16 вересня 1992 року по 3 березня 1993 року - секретарем з кримінальних справ (записи №№  2, 3); 
- з 4 березня 1993 року по 6 вересня 1998 року - консультантом у Центрально-міському районному суді м. Горлівка Донецька область (записи №№  3, 4, 5, 6, 7);
- з 7 вересня 1998 року по 18 грудня 2001 року - помічником голови Центрально-міському районного суду м. Горлівка Донецька область (записи №№  7, 8, 9);
- з 19 грудня 2001 року по 20 травня 2007 року - помічником прокурора Калінінського району м. Горлівка (записи №№  10, 11, 12); 
- з 21 травня 2007 року по 5 червня 2012 року - старшим помічником прокурора у Калінінському районні м. Горлівка (записи №№  12, 13, 14) (а.с. 11-13, 56-58).
Станом на час звернення із заявою про призначення пенсії позивач працює на посаді прокурора Костянтинівської окружної прокуратури Донецької області (а.с 13, 58).
Згідно диплому спеціаліста НОМЕР_6 від 6 лютого 1998 року, виданого Національною юридичною академією України імені Ярослава Мудрого, та додатку до нього позивач у 1992 році вступила до Української юридичної академії та в 1998 році закінчила повний курс навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, за спеціальністю правознавство та отримала кваліфікацію юрист (а.с. 16-18, 59-62).
За поясненням позивача, навчання в юридичній академії було заочне.
Відповідно до довідки № 07-905вн-22 від 6 жовтня 2022 року, виданої працедавцем позивача - Донецькою обласною прокуратурою, стаж роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури станом на 6 жовтня 2022 року складає 20 років 9 місяців 18 днів (а.с. 20, 63). 
За принципом екстериторіальності заява позивача була розподілена для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (а.с. 78).
Рішенням від 8 листопада 2022 року № 056550004790 "Про відмову у призначенні пенсії" відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. 1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку із відсутністю станом на день звернення вислуги років не менше 25 років (а.с. 23-24, 44).
Як зазначено у даному рішенні, вислуга років ОСОБА_1 для призначення пенсії за ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" становить 21 рік 2 місяці 4 дні, яка складається із періодів роботи на посадах прокурорів та половини строку навчання; стаж роботи на посадах прокурорів - 18 років 5 місяців 16 днів. 
Також у рішенні зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до стажу роботи позивача на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, не зараховано періоди роботи:
- з 1 січня 1994 року по 18 грудня 2001 року, з 21 травня 2012 року 5 червня 2012 року на посаді державного службовця, які зазначені у дублікаті трудової книжки НОМЕР_1 від 13 вересня 2022 року, - оскільки не надано довідки, виданої на підставі первинних документів (накази, розпорядження на прийняття та звільнення з посад державного службовця), підтверджуючі періоди роботи;
- з жовтня 2002 року по грудень 2004 року - оскільки не надано документи щодо перебування/не перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку. Відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Листом відділу обслуговування громадян № 2 (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 9 листопада 2022 року (вих. № 0400-010205-8/114512) позивачу повідомлено про прийняте рішення та направлено його копію (а.с. 22).
Згідно виписки з ІКІС ПФУ (Інтегрована комплексна інформаційна система  Пенсійного фонду  України) (форма РС-право) до страхового стажу позивача зараховано періоди: з 1 вересня 1992 року по 5 лютого 1998 року (як навчання у ВУЗі), з 1 січня 1999 року по 18 грудня 2001 року, з 19 грудня 2001 року по 19 вересня 2002 року, з 1 січня 2005 року по 20 травня 2012 року, з 21 травня 2012 року по 6 червня 2012 року, з 6 червня 2012 року по 30 вересня 2022 року (а.с. 71).
Будучи не згодною із рішенням Головного правління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 8 листопада 2022 року, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 46 Конституції України  гарантоване право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (п. 6 ч. 1  ст. 92 Конституції України).
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до  ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від  5 листопада 1991 року  №  1788-XII (далі - Закон № 1788-ХІІ), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
12 серпня 1993 року Кабінет Міністрів України своєю постановою № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі  - Порядок № 637).
Згідно цього Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова  книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. […].
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. 
Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий (страховий) стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Судом встановлено, що позивач при зверненні до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії надала дублікат трудової книжки НОМЕР_1 від 13 вересня 2022 р.).
Згідно п. 5.1  Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі - Інструкція № 58) особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов`язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом "Дублікат" в правому верхньому кутку першої сторінки.
Відповідно до п. 5.2 цієї  Інструкції  дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження" і "Відомості про заохочення" при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень).
Згідно п. 5.3  Інструкції № 58 якщо працівник до влаштування    на    це    підприємство вже працював, то при заповненні дубліката трудової книжки в розділ "Відомості про роботу" у графу 3 спочатку вноситься запис про загальний стаж його роботи до влаштування на це підприємство, який підтверджується документами. Загальний стаж роботи записується сумарно, тобто зазначається загальна кількість років,    місяців,    днів роботи без уточнення, на якому підприємстві,    в які періоди часу і на яких посадах працював у минулому власник трудової книжки. Після цього загальний стаж, підтверджений належно оформленими документами, записується    по    окремих    періодах    роботи    в    такому порядку: у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу; у графі 3 пишеться найменування підприємства, де працював працівник, а також цех (відділ) і посада (робота), на яку було прийнято працівника. Запис    у дублікаті трудової книжки відомостей про роботу за сумісництвом та за суміщенням професій провадиться за бажанням працівника. Якщо з поданих документів видно, що працівник переводився на іншу постійну роботу на тому ж    самому    підприємстві, то про це робиться відповідний запис. Після цього у графі 2 записується дата звільнення, а у графі 3 - причина звільнення, якщо у поданому працівником документі є такі дані. У тому разі, коли документи не містять повністю зазначених вище даних про    роботу у минулому, в дублікат трудової книжки вносяться тільки ті дані, що є у документах. У графі 4 зазначаються найменування,  дата і номер документа, на підставі якого проведено відповідні записи у дублікаті. Документи, що підтверджують стаж роботи, повертаються їх власнику. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний сприяти працівникові в одержанні документів, які підтверджують стаж його роботи, що передував влаштуванню на це підприємство.
Приписами п. 5.4  Інструкції № 58  визначено, що не зазначаються у підсумованому загальному стажі роботи, а записуються окремим рядком із посиланням на дату, номер і найменування відповідних документів, крім відомостей, що передбачені у пункті 2.18 цієї  Інструкції, такі записи: а) про час перебування у народному ополченні та партизанських загонах із зазначенням дати зарахування і дати звільнення із служби; б) про роботу як члена артілі промислової кооперації.
Проаналізувавши наведені приписи суд висновує, що дублікат трудової книжки є фактично аналогом оригіналу трудової книжки.
Дублікат трудової книжки позивача оформлений у відповідності до вимог законодавства, містить інформацію стосовно дати прийняття позивача на роботу, найменування підприємства, де позивач працювала, а також посад, на яких вона працювала, також зазначені накази, на підставі яких ОСОБА_1 призначалась на ці посади та звільнялась.
Про існування будь-яких порушень внесення записів у дублікат трудової книжки позивача відповідачем не зазначалось.
Крім цього суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до  Інструкції № 58 заповнення трудової книжки здійснюється роботодавцем, а не працівником. Отже, відповідальним за заповнення трудової книжки є підприємство-роботодавець, а тому навіть за наявності певних порушень внесення відповідних записів у трудову книжку (або її дублікат) вина працівника відсутня. Як наслідок, працівник не може нести відповідальність за правильність заповнення та ведення трудової книжки, а отже не може бути обмежений в праві неврахування до трудового стажу періоду роботи на підприємстві внаслідок порушення відділом кадрів правил оформлення записів в трудовій книжці.
Суд зазначає, що відповідачем жодним чином не обґрунтована необхідність надання позивачем для зарахування пенсійним органом до її страхового стажу та до стажу, що надає право на призначення пенсії за ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII  (далі  - Закон № 1697-VII), спірних періодів її роботи - додаткових документів, а саме - довідки, виданої на підставі первинних документів (накази, розпорядження на прийняття та звільнення з посад державного службовця), підтверджуючі періоди роботи, та документів щодо перебування/не перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (із посиланням на пункти, статті, назву нормативно-правових документів, що передбачають надання таких документів у випадку надання особою пенсійному органу дублікату трудової книжки). 
Крім цього суд зауважує, що посилання відповідача на відсутність в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей щодо перебування ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною у період 2002 - 2004 роки суперечать матеріалам справи: в наданій суду довідці за формою ОК-5 такі відомості наявні.
Згідно записів дублікату трудовою книжкою позивача, позивач з 19 грудня 2001 року обіймає посади в органах прокуратури; станом на день звернення за призначенням пенсії позивач продовжувала працювати в органах прокуратури.
Відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII  прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років (ч. 1).
Згідно ч. 6 цієї статті до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; […] на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; […] половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.
Відповідно до ч. 8 даної статті право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури.
Як встановлено судом, позивач при зверненні до відділу обслуговування громадян № 2 (сервісного центру) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії працювала в органах прокуратури.
Відмовляючи у призначенні ОСОБА_1 пенсії, передбаченої ст. 86 Закону № 1697-VII,  відповідач виходив з того, що у останньою відсутній необхідний стаж для призначення такої пенсії.
До стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII, відповідачем зараховано стаж роботи позивача в органах прокуратури з 19 грудня 2001 року по 19 вересня 2002 року, з 1 січня 2005 року по 20 травня 2012 року, з 6 червня 2012 року по 30 вересня 2022 року  (18 років 5 місяців 16 днів) та, як зазначено у спірному рішенні та відзиві на позов, - половину строку навчання ОСОБА_1 в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого (фактично - 2 роки 8 місяців 18 днів); всього - 21 рік 2 місяця 4 дні (а.с. 44).
При цьому період роботи позивача в органах прокуратури з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року не зараховано пенсійним органом до стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII; а період з 20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року (згідно дублікату трудової книжки - період роботи ОСОБА_1 на посаді помічника прокурора Калінінського району м. Горлівка) - не зараховано ані до страхового стажу позивача, ані до стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугу років.
За поясненням відповідача, період з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року не зараховано до стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII, у зв`язку із ненаданням довідки, виданої на підставі первинних документів (накази, розпорядження на прийняття та звільнення з посад державного службовця), підтверджуючої цей період роботи, а період з 20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року не зараховано у зв`язку із відсутністю відомостей про перебування позивача у вказаний період у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років та відсутністю в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей щодо перебування ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною у період 2002 - 2004 роки.
Суд зазначає, що необхідність надання позивачем (в тому числі і щодо періоду з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року) для зарахування до її стажу, що надає право на призначення пенсії за ст. 86 Закону № 1697-VII додаткових документів, а саме - довідок, виданої на підставі первинних документів (накази, розпорядження на прийняття та звільнення з посад державного службовця), підтверджуючих періоди роботи, - відповідачем не обґрунтована.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 174/658/16-а оцінюватися судом мають саме підстави відмови у призначенні пенсії, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про її призначення.
Як вбачається з дублікату трудової книжки позивача, у період періоду з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року остання працювала старшим помічником прокурора Калінінського району м. Горлівка (записи №№  12-13) (зв.бік а.с. 12 - 13, зв.бік а.с. 57 - 58).
Згідно відомостей, наявних в довідці ОК-5, у цей період позивачу нараховувалась працедавцем (код 25707002) заробітна плата та сплачувався єдиний внесок за повні місяці її роботи як у травні, так і у червні 2012 року (а.с. 73).
Враховуючи відомості, наявні в дублікаті трудової книжки, беручи до уваги приписи ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VII, суд приходить до висновку, що період роботи позивача з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року мав бути зарахований відповідачем до стажу, який надає право на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII.
Як наслідок, не зарахування вказаного періоду роботи позивача до стажу, який надає право на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII, є протиправним, а позовні вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими.
При цьому суд зауважує, що період роботи позивача на вказаній посаді з 21 травня 2007 року по 20 травня 2012 року до такого стажу пенсійним органом зараховано (а.с. 71).
Щодо не зарахування до страхового стажу позивача, а також до стажу, який надає право на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII, періоду з 20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року (не зараховано у зв`язку із відсутністю відомостей про перебування позивача у вказаний період у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років та відсутністю (за поясненням відповідача) в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей щодо перебування ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною у період 2002 - 2004 роки), суд зазначає наступне.
Відповідно до записів у дублікаті трудової книжки позивача у цей період позивач працювала помічником прокурора Калінінського району м. Горлівка (а.с. 58).
Як вбачається з матеріалів справи, перший розділ довідки ОК-5 не містить відомостей щодо вказаного періоду (а.с. 72).
Разом із цим суд зазначає, що чинним законодавством передбачено надання органам пенсійного фонду при поданні звітності відомостей щодо перебування працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку - зокрема, Порядком формування та подання органам Пенсійного фонду України відомостей про застраховану особу, що використовуються в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 10 червня 2004 року № 7-6, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 10 серпня 2004 року за № 1000/9599, який діяв до 5 листопада 2009 року, передбачено (розділ 11) заповнення форми "Відомості про осіб, що мають підстави для зарахування стажу роботи без сплати страхових внесків" (форма БСВ) (додаток 9).
Як вбачається з останньої таблиці в довідки ОК-5, в інформаційній системі  Пенсійного фонду  України (ІКІС ПФУ)  наявні дані, отримані від працедавця позивача (Прокуратури Донецької області, код 25707002) про те, що у вказаний період ОСОБА_1 перебувала на лікарняному та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років, зокрема у довідці зазначено, що період з 20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року зарахований ОСОБА_1 до стажу БСВ, тобто до страхового стажу без сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (за кодом ЗПЗ056Е1 - тимчасова непрацездатність, що почалась у період роботи; за кодом ПСД003Б1 - час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років - згідно (зв.бік а.с. 75).
Враховуючи наведене, а також беручи до уваги приписи ст. 86 Закону № 1697-VII, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно не зараховано як до страхового стажу позивача, так і до стажу позивача, який надає право на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII, періоду з 20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року.
При вирішенні питання щодо правомірності/неправомірності дій відповідача щодо не зарахування до страхованого стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 12 серпня 1991 року по 31 грудня 1993 року, суд зазначає, що відповідно до відомостей дублікату трудової книжки позивача у вказаний у вказані періоди остання працювала: - з 12 серпня 1991 по 15 вересня 1992 року технічкою у Центрально-міському районному суді м. Горлівка Донецька область (записи №№  1, 2); - з 16 вересня 1992 року по 3 березня 1993 року - секретарем з кримінальних справ у Центрально-міському районному суді м. Горлівка Донецька область (записи №№  2, 3);  - з 4 березня 1993 року по 31 грудня 1993 року - консультантом у Центрально-міському районному суді м. Горлівка Донецька область (записи №№  3, 4, 5, 6, 7) (а.с. 53-54).
Беручи до уваги приписи ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", вказані періоди роботи позивача мали бути зараховані відповідачем до загального страхового стажу позивача.
При цьому згідно виписки з ІКІС ПФУ (РС-право) період з 1 вересня 1992 року по 5 лютого 1998 року зараховано до страхового стажу позивача як "період навчання в юридичному ВУЗі" (5 років 5 місяців 5 днів), а період з 12 серпня 1991 року по 31 серпня 1992 року - не зараховано до страхового стажу (трудового) позивача (а.с. 71).
Суд зазначає, що за поясненням позивача (які підтверджуються записами у дублікаті її трудової книжці) у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого вона навчалась на заочній формі навчання.
Згідно зі ст. 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від    використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи, що дає право на призначення трудових пенсій, зараховуються також періоди, коли особа  н е   працювала, наприклад, у зв`язку із навчанням у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі; тимчасовою непрацездатністю, що почалася у період роботи; часом догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку тощо.
Відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону України від 23 травня 1991 року № 1060-XII "Про освіту" підготовка фахівців у вищих навчальних закладах може проводитися з відривом (очна), без відриву від виробництва (вечірня,  з а о ч н а), шляхом поєднання цих форм, а з окремих спеціальностей - екстерном.
Підпунктом 6.3 п. 6 Положення про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 2 червня 1993 року № 161 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 23 листопада 1993 року за № 173), передбачено, що вечірня і  з а о ч н а (дистанційна) форми навчання є формами здобуття певного рівня освіти або кваліфікації  б е з   відриву від виробництва.
Проаналізувавши наведені нормативно-правові приписи суд дійшов висновку, що час навчання на денній формі у вищому навчальному закладі (що мав місце до 1 січня 2004 року) має зараховуватись до загального трудового стажу, який дає право на призначення пенсії, на відміну від періоду навчання на заочній (вечірній) формі, коли особа разом із навчанням здійснює трудову діяльність на виробництві (установі, організації), яка і підлягає зарахуванню до загального трудового (страхового) стажу (за наявності підтверджуючих документів) цієї особи.
Як наслідок, період роботи позивача, протягом якого вона навчалась на заочній формі навчання в юридичній академії, мав зараховуватись із врахуванням записів у дублікаті трудової книжки до її страхового (трудового) стажу (як особи, що у цей період працювала).
Згідно з п. 2.15 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань 20 червня 1974 року № 162 (яка діяла станом на час поступлення ОСОБА_1 на навчання в юридичну академію) внесення спірних записів до трудової книжки позивача) студентам, учням, аспірантам і клінічним ординаторам, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання в денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, в партійних школах і школах профруху. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів клінічних ординаторів.
Аналогічні приписи містяться і у Інструкції № 58 Яка діє з 17 серпня 1993 року), пунктом 2.16 якої передбачено, що для студентів, слухачів курсів, учнів, аспірантів, та клінічних ординаторів, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить  записи про час  навчання  на  денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи)  про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів.
Отже, записи у трудову книжку вносяться лише у випадку навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладів на денній формі навчання.
Враховуючи наведене, період роботи позивача, протягом якого вона навчалась в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого (з 1 вересня 1992 року по 5 лютого 1998 року), мав бути зарахований до страхового (трудового) стажу позивача як працюючої особи, а не як час навчання.
Як наслідок, не зарахування відповідачем до страхового (трудового) стажу позивача періодів її роботи з 12 серпня 1991 року по 31 грудня 1998 року (в тому числі періоду роботи, якій співпав із періодом навчання в юридичній академії) - є протиправним.
Щодо позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування до її страхового стажу періоду з 1 січня 1999 року по 18 грудня 2001 року, суд зазначає, що як вбачається з виписки з ІКІС ПФУ РС-право періоди  з 1 січня 1999 року по 18 грудня 2001 року зараховано до страхового стажу позивача (а.с. 71).
Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.
Позивач отримала вищу юридичну освіту 6 лютого 1998 року (а.с. 59).
Станом 6 лютого 1998 року позивач перебувала на державній службі (а.с. 57).
Таким чином, період роботи ОСОБА_1 з 7 лютого 1998 року по 18 грудня 2001 року на посаді помічника голови Центрально-міському районного суду м. Горлівка Донецької області мав бути зарахований відповідачем і до її страхового стажу, і до стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII, але зарахований не був.
Суд також зазначає, що частиною 6 ст. 86 Закону № 1697-VII передбачено зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах  д е н н о ї  форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.
Судом встановлено, що відповідач зарахував до стажу позивача, який надає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII, частину (за поясненням управління - половину) періоду навчання ОСОБА_1 у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого вона навчалась на  з а о ч н і й  формі навчання.
Отже, таке зарахування не відповідає приписам ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VII.
Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, крім іншого, чи є вони обґрунтованими.
На підставі встановлених судом обставин та наведених у рішенні нормативно-правових приписів суд дійшов висновку, що рішення відповідача № 056550004790 від 8 грудня 2022 року про відмову позивачу в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. 1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" є необґрунтованим та таким, що порушує право позивача (є протиправним).
Як наслідок, позовні вимоги позивача в частині визнання цього рішення протиправним та скасування - підлягають задоволенню.
Згідно ч.ч. 1-2  ст. 245 КАС України  при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п. 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (п. 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п. 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить  закону  і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п. 10).
Відповідно до ч. 3 цієї ж статті у разі скасування […] індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Приписами ч. 4 зазначеної статті передбачено, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені  законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи зазначене, беручи до уваги встановлені судом обставини суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 31 жовтня 2022 року, зареєстровану за № 16825, про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", виключивши зі стажу ОСОБА_1 , що надає право на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII, частину періоду навчання останньої на заочній формі навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, зарахованого управлінням до зазначеного стажу під час розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років, та зарахувавши:
1) до її страхового стажу:
-          періоди  її   р о б о т и  з 12 серпня 1991 року по 31 грудня 1998 року (при цьому змінити в ІКІС УПФУ неправильно зазначені підстави зарахування до страхового стажу період з 1 вересня 1992 року по 5 лютого 1998 року як "навчання" на належні);
-          періоди перебування позивача на лікарняному та у відпустці по догляду за дитиною з 20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року;
2) до стажу, який надає право на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону № 1697-VII:
- період роботи позивача з 7 лютого 1998 року по 18 грудня 2001 року;
- період перебування позивача на лікарняному та у відпустці по догляду за дитиною з 20 вересня 2002 року по 31 грудня 2004 року;
- період роботи позивача з 21 травня 2012 року по 5 червня 2012 року.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 р. у справі № 200/5067/22 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 р. у справі № 200/5067/22 - залишити без змін.                                                                                               
Повне судове рішення складено 13 червня 2023 року.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Е.Г. Казначеєв

                                                                                                               І.В. Сіваченко