Справа № 161/9689/22 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/404/23  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 квітня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача – Мельник В. М.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Федоша С. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У липні 2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 06.10.2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5/кс, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 334 417 грн зі строком його повернення до 05.10.2015 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами. 
Позивач вказує, що своїх зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 не виконав, у зв`язку з чим АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду за захистом свого порушеного права. 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.06.2015 року було звернуто стягнення на майно, яке було передано відповідачем у якості застави. Проте, вказане судове рішення не припинило дію договірних правовідносин, оскільки боржник не виконав у повному обсязі покладених на нього грошових зобов`язань. 
Позивач зазначає, що сума заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 218 656,76 грн, а тому на дану суму проводиться нарахування інфляційних втрат та 3% річних, які за період з 05.12.2013 року (дати подачі позову до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська) по 11.05.2022 року становлять 571492,03 грн та складаються із: 516174,87 грн – індекс інфляції; 55317,16 грн – 3 % річних. 
На підставі наведеного позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 571492,03 грн та судові витрати по справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, просило скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд, відмовляючи у позові , помилково дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки зобов`язання відповідача не припинилося з ухваленням рішення суду, а кредитор має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України за весь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відзив мотивований тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2015 року у справі № 202/1117/14-ц позовні вимоги банку задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 5/кс від 06 жовтня 2010 року витребувано у нього та передано в заклад шляхом опису заставне майно та звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль ХАЗ, модель: 3250, рік випуску: 2006, тип ТЗ: автобус; автомобіль Mercedes-Benz, модель 313CDI, рік випуску 2000, тип ТЗ автобус пасажирський, що належать йому на праві власності, шляхом продажу вказаних автомобілів ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені боржника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням АТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вказував, що дані автобуси та ще один автобус він передав в рахунок боргу банку, що мало погасити заборгованість. А тому вважає, що поведінка банку є недобросовісною, оскільки, задовольнивши свої вимоги щодо повернення кредиту за рахунок заставленого майна, банк намагається ще й стягнути всю нараховану ним грошову суму та суми, нараховані відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, однак з наявністю боргу він не згідний.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити і скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов повністю, відповідач та його представник заперечили доводи апеляційної скарги і просили залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін.
Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду – зміні в частині мотивів відмови у позові . 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що кредитним договором сторони обумовили строк позовної давності 5 років, то на вимоги щодо нарахування та сплати сум відповідно до ст.625 ЦК України строк позовної давності закінчився 12.06.2020 року, а тому при наявності заяви сторони відповідача про застосування цього строку, слід відмовити в позові банку.
Проте, колегія суддів не у повній мірі погоджується з мотивами відмови у позові, викладеними судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що між банком та ОСОБА_1 06 жовтня 2010 року укладено кредитний договір № 5/кс, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 334 417 грн на термін до 05 жовтня 2015 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором.
У кредитному договорі № 5/кс від 06 жовтня 2010 року передбачено, що:
кредит надається на споживчі цілі (абзацом 2 пункту А2 договору); зобов`язання за кредитним договором забезпечується договором застави транспортних засобів (підпункт 2 пункту А5 договору); позовна давність до вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за кредитним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (пункт 6.8 договору). 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2015 року у справі № 202/1117/14-ц, яке набуло законної сили, позовні вимоги банку задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 5/кс від 06 жовтня 2010 року витребувано у ОСОБА_1 та передано в заклад банку шляхом опису заставне майно та звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль ХАЗ, модель: 3250, рік випуску: 2006, тип ТЗ: автобус, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , та автомобіль Mercedes-Benz, модель 313CDI, рік випуску 2000, тип ТЗ: автобус пасажирський, № кузова/шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належали на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаних автомобілів ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також із наданням АТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в суді пояснили, що відповідач втратив договір застави, де вказано вартість заставного майна, а також йому невідомо про суми, які отримав банк від реалізації автобусів, однак, на його думку, вартість транспортних засобів перевищила суму заборгованості і погашала борг за кредитом. 
Як встановлено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 161/21212/19 за позовом між цими ж сторонами про стягнення заборгованості, у грудні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» зверталося до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, який було розраховано станом на 22 жовтня 2019 року у сумі 783631,62 грн, з яких : 218 656,76 грн – заборгованість за тілом кредиту, 106 324,16 грн – заборгованість за відсотками, 420 382,53 грн – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 1 000 грн – штраф (фіксована частина), 37 268,17 грн – штраф (процентна складова).
Постановою Волинського апеляційного суду від 12.05.2021 р. рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову було скасовано і в позові було відмовлено повністю. Постановою Верховного Суду від 11 серпня 2021 року було змінене судове рішення апеляційного суду з мотивів відмови у позові. 
У відзиві на позовну заяву, письмових поясненнях, а також в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 повідомляв суд, що автомобіль Мерседес Бенц 413 CDI, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 він передав банку в рахунок погашення боргу, яким у подальшому продано ОСОБА_4 , що мешкав в селі Дубище Рожищенського району Волинської області.
Автомобіль Мерседес Бенц 313 CDI державний реєстраційний номер НОМЕР_4 передано Банку у 2015 році, як заставодержателю, і цей автомобіль знаходиться на стоянці банку, на підтвердження чого відповідачем додано фотографії.
Автомобіль ХАЗ3250 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 передано банку у 2011 році, як заставодержателю, в рахунок погашення заборгованості, і цей автомобіль продано банком ОСОБА_5 у місто Шахтерськ Донецької області.
Згідно з випискою із рахунку ОСОБА_1 05 листопада 2010 року, 05 січня 2011 року, 04 лютого 2011 року, 09 березня 2011 року, 05 квітня 2011 року на рахунок боржника надійшло по 4 000 тисячі гривень, всього 20 000 грн, платником зазначений  ОСОБА_4 .
Відповідно до виписки із рахунку боржника 25 листопада 2011 року на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти у розмірі 5 200 грн, платником зазначений  ОСОБА_5  (місто Шахтерськ).
Доказів того, що ОСОБА_1 уповноважував указаних осіб погашати за нього кредитну заборгованість, банком не подано.
Також у цій же постанові Верховного Суду констатовано, що ухвалою Волинського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів про відчуження банком автомобілів та правомірності утримання автомобіля на стоянці банку.
У письмових поясненнях від 05 травня 2021 року позивач повідомив, що не має змоги віднайти копій документів, які б підтвердили б відчуження банком автомобілів. 
Такі ж пояснення і заперечення відповідач надав і в даному судовому засіданні. Отже, за правилами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній чи адміністративній справі,Що набрала законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Представник позивача ОСОБА_6 також не надала суду жодних доказів, які би вказували на суму, отриману банком від продажу трьох заставних транспортних засобів, які передав відповідач у розпорядження банку ще у 2010, 2011 та у 2015 роках.
Крім того, з наведеного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.06.2015 року вбачається, що з ПАТ «Акцент-Банк» також було стягнуто на користь позикодавця 10000 грн заборгованості за цим кредитом, як із поручителя, проте з розрахунку заборгованості жодних погашень не вбачається.
Позивач АТ КБ «Приватбанк» у даній справі стверджує про виникнення у відповідача грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем кредитного договору у розмірі 571 492,03 грн та складається із: 516174,87 грн – індекс інфляції; 55317,16 грн – 3 % річних за період з 05.12.2013 року по 11.05.2022 року, виходячи із суми боргу за тілом кредиту 218656 грн.
Проте, такі позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У контексті статей 524, 533, 535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у справі № 2-6460/11 (провадження № 61-14479св20) вказано, що: «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що згідно із заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.06.2015 року у справі № 202/1117/14-ц АТ КБ «ПриватБанк» у січні 2014 року звернулося до суду із позовною заявою до відповідачів про звернення стягнення на предмет застави.
Водночас, у даній справі необхідно врахувати, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена, наприклад, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).
Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом помилково зроблено покликання на порушення 5-річного строку позовної давності, визначених п.6.8 кредитного договору, оскільки приписи цього пункту договору стосуються лише нарахувань, здійснених відповідно до умов кредитного договору, а не щодо 3% річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, які підлягають стягненню при умові підставності їх нарахування, але в межах трирічної позовної давності.
Однак, загальний трирічний строк позовної давності може судом застосовуватись лише до тих позовних вимог, які суд визнав обґрунтованими і підставно нарахованими, у відповідності до норм чинного законодавства. 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, виходячи з наведених вище обставин, пов`язаних із реалізацією банком права на отримання коштів за передані в заставу транспортні засоби та стягнуті з поручителя кошти, не може погодитись із тим, що позивачем правильно нараховано суми, передбачені ст.625 ЦК України, оскільки банком не доведено розмір боргу ОСОБА_1 перед кредитором, з якого слід виходити у розрахунках інфляційних втрат та 3% річних. Позивачем не надано таких доказів як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. 
Обов`язок по доведенню розміру сум, які підлягають стягненню з боржника, який прострочив виконання зобов`язання, покладено на особу, яка вимагає стягнення таких сум.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року справа № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Перевіривши розрахунок, наданий банком, доводи щодо реалізації предмету застави в рахунок погашення кредитної заборгованості, відсутність доказів на підтвердження продажу предмета іпотеки, зарахування отриманих коштів після реалізації предмету застави, колегія суддів вважає що суд позбавлений можливості встановити фактичний розмір, як власне суми заборгованості, що стала за основу для здійснення розрахунків заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту і процентів згідно з рішенням суду, розрахунку заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення та 3% річних, які підлягають стягненню в межах трьох річного строку до дня подачі позову.
Отже, висновки суду про відмову у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є правильними, однак суд помилився щодо мотивів відмови у позовних вимогах позивача, тому у задоволенні позову банку слід відмовити через його недоведеність. 
Колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду частково ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду слід змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Оскільки апеляційний суд змінює оскаржене судове рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В :
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року в даній справі змінити в частині мотивів відмови у позові, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду впродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді