Постанова
Іменем України
 
30 червня 2023 року
м. Київ
справа № 490/1819/22
провадження № 61-7230св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
заявниця - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа -  ОСОБА_2 , особа, як не брала участі у справі та подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Мотельчук Юлія Ігорівна, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року у складі колегії суддів: 
Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2022 року  ОСОБА_1 , заінтересована особа -  ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою про встановлення факту батьківства.
Заява мотивована тим, що з 1998 року по березень 2022 року 
ОСОБА_1 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період спільного проживання у них народилась донька ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Дані про батька дитини були записані з дотриманням вимог частини 1 
статті 135 СК України за вказівкою матері.
З моменту народження дитини ОСОБА_4 називав її своєю донькою підтверджуючи той факт, що є її біологічним батьком, брав участь у її навчанні та вихованні. Весь час забезпечував родину та піклувався про доньку та її матір.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.
Мати померлого - ОСОБА_2 визнала дитину своєю онукою.
Заявниця також зазначала, що ще одним незаперечним доказом на підтвердження батьківства ОСОБА_4 щодо відношення до 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є зазначення у свідоцтві про хрещення останньої за прізвищем батька « ОСОБА_6 ».
Посилаючись на те, що на даний час з метою належного оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , заявниця бажає, щоб у відомостях про батька у свідоцтві про народження доньки був зазначений її батьком ОСОБА_4 , ОСОБА_1 просила суд встановити факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо малолітньої дитини ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести зміни до актового запису 
від 03 грудня 2011 року № 1028 про народження ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчиненого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції 
у Херсонській області (далі - МВ ДРАЦС ГУЮ у Херсонській області), вказавши батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ; змінити прізвище дитини з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_6 ».
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Центральний районний суд міста Миколаєва своїм рішенням від 13 червня 2022 року (у складі судді Гуденко О. А.) заяву ОСОБА_1 задовольнив.
Встановив факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вніс зміни до актового запису від 03 грудня 2011 року № 1028 
про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчиненого МВ ДРАЦС ГУЮ у Херсонській області, вказавши батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер    ІНФОРМАЦІЯ_3 . Прізвище дитини змінив з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_6 ».
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з моменту народження доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та до дня смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), останній брав активну участь у її вихованні та утриманні, перебував з матір`ю дитини у фактичних шлюбних відносинах, мав з нею спільний побут та бюджет, а, отже, вказаний факт є доведеним, що ОСОБА_4 , є батьком малолітньої 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, встановлення факту батьківства не пов`язане зі спором про право цивільне 
і ці вимоги ґрунтуються на вимогах статті 315 ЦПК України, тому відсутні підстави ставити під сумнів достовірність і правдивість наведених заявницею фактів та доказів.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , особа, яка не брала участі у справі, оскаржила його в апеляційному порядку.
Миколаївський апеляційний суд своєю постановою від 11 квітня 2023 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 червня 
2022 року скасував, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства залишив без розгляду.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що залишення без розгляду заяви про встановлення факту батьківства у цій справі відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України є обґрунтованим, оскільки в даному випадку встановлення юридичного факту пов`язується з метою підтвердження заявницею ОСОБА_1 в подальшому свого права на спадкове майно. Отже, із її заяви вбачається спір про право, який не підлягає розгляду в окремому провадженні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у травні 2023 року,  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Мотельчук Ю. І., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 640/4301/17 (провадження 
№ 14-640цс18), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (провадження 
№ 12-52гс21), постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 14травня 2019 року 
у справі № 910/11511/18, від 10 листопада 2021 року у справі 
№ 910/8060/19, від 22січня 2019 року у справі № 912/1856/16, від 21 грудня 2021 року у справі № 917/664/19;
- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах, зокрема щодо частини четвертої 
статті 294 ЦПК України у взаємозв'язку із частиною 1 статті 130 СК України, пункту 1 частини 1 статті 315 ЦПК України, частиною 1 статті 1258, 
частиною 1 статті 1268 ЦК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи судове рішення в цій справі, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що заява 
ОСОБА_1 не може бути розглянута в порядку окремого провадження.
Доводи інших учасників справи
У червні 2023 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що постанова апеляційного суду є законною 
і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Апеляційний суд установив, що у 1998 році ОСОБА_1 
та ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 , та почали в ній проживати разом без реєстрації шлюбу, з 1998 року по березень 2022 року.
У 2006 та 2009 роках вони придбавали нерухоме майно у місті Херсоні та в селі Кізомис у Херсонській області, яке було зареєстровано як за ОСОБА_4 , так і за ОСОБА_1 .
У період спільного проживання у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народилась донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дані про батька дитини були записані відповідно до вимог частини 1 
статті 135 СК України за вказівкою матері.
У 2016 році ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали квартиру 
АДРЕСА_2 , де проживали разом до дня смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ).
У свідоцтві про хрещення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її було вказано за прізвищем померлого ОСОБА_4 .
Також апеляційний суд установив, що після смерті ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , відкрилась спадщина, до складу якої входить 
як рухоме, так і нерухоме майно.
20 грудня 2022 року із заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_3 , в якій зазначила, 
що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її цивільний чоловік - ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_6 , який на час смерті проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_3 . Цією заявою вона приймає усю спадщину за законом після його смерті. Також ОСОБА_3 стверджувала, що після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги за законом є мати померлого - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (заінтересована особа у цій справі, яка має право на обов`язкову частку) та ОСОБА_8 - син померлого від попереднього шлюбу.
20 грудня 2022 року на підставі заяви ОСОБА_3 заведена спадкова справа № 38/2022.
За життя ОСОБА_9 склав заповіт від 11 березня 2022 року, за яким все належне йому майно заповів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області та зареєстрований в реєстрі за № 1690.
Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26 серпня 2022 року № 69852794, приватним нотаріусом заведена спадкова справа 
№ 142/2022 після смерті ОСОБА_4 .
Отже, на теперішній час існують дві спадкові справи заведені приватними нотаріусами за фактом смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , підставою для заведення яких є звернення із заявами про прийняття спадщини за законом - ОСОБА_3 та за заповітом - ОСОБА_1 , як законної представниці малолітньої дитини 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом 
у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша 
статті 13 ЦПК України).
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 просила встановити, що померлий 
ОСОБА_4 , є батьком її малолітньої дитини ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначивши при цьому мету встановлення такого факту - оформлення спадщини.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановленні лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження 
№ 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що 
у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Суддя відмовляє в відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.
Тобто визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Аналогічні за змістом висновки щодо встановлення факту викладені в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі 
№ 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18), від 15 квітня 2020 року 
у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20), від 27 серпня 
2020 року у справі № 201/1935/20 (провадження № 61-8149св20), 
від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19 (провадження 
№ 61-872св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20), від 29 червня 2022 року у справі 
№ 205/6338/21 (провадження № 61-19306св21).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, апеляційний суд виходив із того, що встановлення вказаного факту, зокрема, що 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 
є необхідним для вирішення питання про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а із заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право, який не може бути розглянутий в порядку окремого провадження.
Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що оскільки встановлення факту батьківства ОСОБА_4 потрібно заявниці для отримання спадкового майна у власність після його смерті, то спір повинен вирішуватись у порядку позовного провадження і заява залишена без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.
При цьому суд апеляційної інстанції роз`яснив, що заявниця не позбавлена права звернутись для вирішення питання в порядку позовного провадження.
Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявниця послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 640/4301/17 (провадження 
№ 14-640цс18), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (провадження 
№ 12-52гс21), постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 14травня 2019 року 
у справі № 910/11511/18, від 10 листопада 2021 року у справі 
№ 910/8060/19, від 22січня 2019 року у справі № 912/1856/16, від 21 грудня 2021 року у справі № 917/664/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року 
у справі № 640/4301/17 (провадження № 14-640цс18) предметом позову 
є визнання протиправними дії приватного нотаріуса щодо проведення державної реєстрації припинення обтяження рухомого майна 
та зобов`язання приватного нотаріуса поновити державну реєстрацію обтяження рухомого майна.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) предметом позову є визнання припинених договорів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року 
у справі № 905/902/20 (провадження № 12-52гс21) предметом позову 
є захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди.
У постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі 
№ 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18) предметом позову 
є визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права власності 
на нерухоме майно, звільнення земельних ділянок.
У постанові Верховного Суду від 14травня 2019 року у справі 
№ 910/11511/18 предметом позову є визнання правочину удаваним.
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі 
№ 910/8060/19 предметом позову є визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора.
У постанові Верховного Суду від 22січня 2019 року у справі № 912/1856/16 предметом позову є визнання недійсними рішень, визнання поновленим договору оренди землі, визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі.
У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 917/664/19 предметом позову є визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки.
Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У справі, що переглядається, заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту батьківства.
Отже, посилання у касаційній скарзі про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі 
№ 640/4301/17 (провадження № 14-640цс18), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (провадження № 12-52гс21), постановах Верховного Суду 
від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження 
№ 61-39342св18), від 14травня 2019 року у справі № 910/11511/18, 
від 10 листопада 2021 року у справі № 910/8060/19, від 22 січня 2019 року 
у справі № 912/1856/16, від 21 грудня 2021 року у справі № 917/664/19, колегія суддів не бере до уваги, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.
Крім того, у справі, яка переглядається, апеляційний суд установив наявність заведених спадкових справ щодо спадкового майна померлого ОСОБА_4 , що свідчить про наявність спадкового інтересу до майна померлого у інших осіб, крім заявниці.
Отже, вказане вище виключає розгляд справи в порядку окремого провадження та підтверджує висновки суду апеляційної інстанції, що існує спір про право, бо заявлені у цій справі заявницею вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків інших осіб.
Таким чином, висновки апеляційного суду у вказаній справі не суперечать висновкам Верховного Суду, сформованих у постановах про те, що юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самої заявниці за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право, що виключає розгляд справи в порядку окремого провадження.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявниця зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню цивільними судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявниця зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права 
у подібних правовідносинах, а саме - частини четвертої 
статті 294 ЦПК України у взаємозв'язку із частиною 1 статті 130 СК України, пункту 1 частини 1 статті 315 ЦПК України, частиною 1 статті 1258, 
частиною 1 статті 1268 ЦК України.
Суд не вбачає підстав для формування висновку щодо питання застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, оскільки правозастосовча практика Верховного Суду у подібних правовідносинах 
є незмінною та усталеною.
Доводи касаційної скарги про те, що, ухвалюючи судове рішення в цій справі, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що заява 
ОСОБА_1 не може бути розглянута в порядку окремого провадження, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Суди мають встановлювати, між ким існує спір, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом, який би оспорював право заявника на прийняття спадщини, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та факти підтверджують наявність спору про право на спадкове рухоме та нерухоме майно, а тому суд виконав всі вимоги процесуального закону, який вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість. 
Отже, доводи касаційної скарги про порушення порядку розгляду справи не підтвердилися.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії судове рішення, що переглядається, є достатньо мотивованим.
 
Щодо розподілу судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатеса Мотельчук Юлія Ігорівна, залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Судді: | І. М. Фаловська В. В. Сердюк В. А. Стрільчук