Постанова
Іменем України
 
31 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 369/6433/20
провадження № 61-20515св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,  Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення                    Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня               2021 року в складі судді Усатова Д. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в складі колегії суддів Суханової Є. М., Гаращенка Д. Р., Мостової Г. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до    ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики від 11 січня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г.О. за реєстровим № 36. За цим договором ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 566 576,26 грн, що на момент укладення договору позики за курсом гривні до долара США (узгодженого сторонами) становило 20 000,00 доларів США. Крім того, ОСОБА_2 написав розписку про отримання коштів. Позичальник зобов`язався повернути кошти до 12 січня 2019 року. 
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики від  16 квітня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г. О. за реєстровим № 750. За цим договором ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 522 498,00 грн, що на момент укладення договору позики за курсом гривні до долара США (узгодженого сторонами) становило 20 000,00  доларів США. Також ОСОБА_2 написав розписку про отримання коштів. Позичальник зобов`язався повернути кошти до 12 січня 2020 року.
ОСОБА_2 не виконав своїх обов`язків, передбачених договорами позики, не повернувши грошові кошти у визначений строк. Розмір заборгованості ОСОБА_2 : за договором позики від 11 січня 2018 року становить            566 576,26 грн (оскільки договором передбачена сплата позичених коштів у гривні та курсом долара США до гривні - не менше 28,328813 грн); за договором позики від 16 квітня 2018 року - 540 004,00 грн. (оскільки договором передбачено сплата позичених коштів у гривні за курсом НБУ на момент повернення, але не менше, ніж за визначеним сторонами курсом 26,1249 грн за 1 долар США, а курс долара США до гривні станом на 28 травня 2020 року (дату подачі позову) складав - за 1 долар США - 27,0002 грн). Нарахована сума 3% річних за прострочення із повернення коштів за договором позики від 11 січня 2018 року - 23 423,66 грн; нарахована сума 3% річних за прострочення із повернення коштів за договором позики від 16 квітня 2018 року - 612,50 грн.
З договорів позики видно, що при їх укладенні ОСОБА_2 діяв за згодою дружини - ОСОБА_3 що підтверджується нотаріально посвідченою її заявою про згоду на укладення та підписання договорів позики. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на час отримання грошових коштів в борг перебували в зареєстрованому шлюбі.
За таких обставин позивач просив стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість у сумі 1 130 616,42 грн, що включає:                  566 576,26 грн - борг за договором позики від 11 січня 2018 року та 23 423,66 грн - сума 3% річних; 540 004,00 грн - борг за договором позики від 16 квітня 2018 року та 616,42 грн - сума 3% річних. Також позивач просив стягнути з відповідачів судовий збір у рівних частинах - по 5 255,00 грн з кожного.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь        ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 1 130 616,42 грн та судовий збір у сумі 5 255,00 грн з кожного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, а саме, що  ОСОБА_2  не виконав своїх обов`язків, передбачених договорами позики. Він порушив умови договору, а тому наявні правові підстави для стягнення заборгованості - неповернутих сум позики та сум 3% річних за прострочення. Грошові кошти ОСОБА_2 позичив під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 та за її згодою. Тобто, договори позики були укладені в інтересах сім`ї. Докази використання коштів в особистих інтересах ОСОБА_2 відповідачі не надали. Тому за такими борговими зобов`язаннями відповідачі відповідають солідарно.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишені без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, зазначивши, що воно відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах немає. Доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що договори позики були укладені ОСОБА_2 у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах та одержані кошти за договорами позики були використані ним у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах, суд визнав безпідставними і необґрунтованими.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2021 року  ОСОБА_3 (далі також - заявник) надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 і ухвалити нове рішення в цій частині, яким у задоволені позовних вимоги до ОСОБА_3 відмовити.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 24 лютого 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року, та витребував справу з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі                             № 243/10982/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц,                     від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від             07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18. Крім того, зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази.
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Позиції інших учасників 
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини, встановлені судами 
11 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г. О. за реєстровим № 36.
За пунктом 1 даного договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 566 576, 26 грн, що на момент укладення договору за курсом гривні до долара США (узгодженого сторонами 1 долар США - 28,328813 грн) становило 20 000,00 доларів США, а останній зобов`язався повернути позику в розмірах, строки та в порядку, встановленому цим договором.
Сторони дійшли згоди, що зазначена в пункті 1 договору сума, що єеквівалентна 20 000,00 доларів США повинна бути повернута у гривні, згідно з розрахунком курсу НБУ на момент повернення, але не менш ніж за курсом 28,328813 грн за 1 долар США. Позика надана на безвідсотковій основі і без мети збереження реальної вартості грошей.
Повернення суми позики мало бути здійснене позичальником до 12 січня 2019 року (пункт 2 договору позики).
У пункті 5 договору позики зазначено що ОСОБА_2 діє за згодою дружини ОСОБА_3 , що підтверджується її заявою про згоду на укладення та підписання вищевказаного договору, справжність підпису на якій засвідчено 11 січня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г. О. за реєстровим № 35.
На підтвердження отримання у власність грошових коштів за договором позики від 11 січня 2018 року ОСОБА_2 була написана письмова розписка від 11 січня 2018 року, згідно якої він підтвердив отримання коштів від ОСОБА_1 у розмірі 20 000,00 доларів США зі строком повернення - до 12 січня 2019 року.
16 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г. О. за реєстровим № 750.
За пунктом 1 цього договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 522 498,00 грн, що на момент укладення договору за погодженим сторонами курсом гривні до долара США (26,1249 грн за 1 долар США) становило 20 000,00 доларів США, а останній зобов`язався повернути позику в розмірах, строки та в порядку, встановленому цим договором. 
Сторони дійшли згоди, що зазначена в пункті 1 договору позики сума, що  еквівалентна 20 000,00 доларів США, повинна бути повернена у гривні, згідно з курсом НБУ на момент повернення, але не менше ніж за узгодженим сторонами курсом - 26,1249 грн за 1 долар США.
Повернення суми позики мало бути здійснене позичальником до 12 січня 2020 року (пункт 2 договору позики).
У пункті 5 договору позики зазначено, що ОСОБА_2 діє за згодою дружини ОСОБА_3 , що підтверджується її заявою про згоду на укладення та підписання вищевказаного договору, справжність підпису на якій засвідчено 16 квітня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г. О. за реєстровим № 749.
На підтвердження отримання грошових коштів за договором позики від       16 квітня 2018 року ОСОБА_2 була написана письмова розписка від     16 квітня 2018 року, згідно якої він підтвердив отримання 20 000,00 доларів США від ОСОБА_1 зі строком повернення - до 12 січня 2020 року.
08 вересня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб у виконавчому комітеті Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 10.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 серпня 2019 року в справі № 369/4936/19 розірвано шлюб, зареєстрований 08 вересня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у виконавчому комітеті Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 10.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд відповідно до касаційної скарги здійснює перегляд оскаржуваних рішень в частині вирішення позовних вимог позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори                     (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Стаття 625 ЦК України визначає що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).
Враховуючи те, що умови договорів позики щодо своєчасного повернення боргу позичальником не виконувались, то суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про стягнення суми боргу та 3% річних. 
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стороною відповідача не надано доказів неправильності розрахунку суми боргу, або іншого (контррозрахунку) суми боргу, яка підлягає стягненню на користь позивача за договорами позики від 11 січня 2018 року та від 16 квітня 2018 року, а також суми 3% річних.
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, підлягають застосуванню як норми ЦК України, так і норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Так, стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина третя статті 61 СК України кореспондує частині четвертій             статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, оскільки договори позики від 11 січня 2018 року та від 16 квітня 2018 року були укладені ОСОБА_2 за згодою дружини ОСОБА_3 .
Суди також правильно врахували, що ОСОБА_3 не надано доказів того, що кошти отримані за договорами позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_2 . Тобто ОСОБА_3 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого суди ухвалили законні та обґрунтовані рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, встановивши належним чином на підставі наданих доказів, обставини у справі, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У справі, яка переглядається предмет позову - стягнення заборгованості за договорами позики. Натомість у справі № 243/10982/15-ц - відшкодування вартості ремонту пошкодженого автомобіля та відшкодування моральної шкоди; усправі № 308/3162/15-ц - стягнення страхового відшкодування, сум 3% річних та інфляційних втрат; у справі № 569/96/17 - відшкодування шкоди (різниці між фактичним розміром шкоди і сплаченим страховим відшкодуванням); у справі № 712/21651/12 - визнання недійсними договорів про участь у Фонді фінансування будівництва, стягнення вартості об`єктів інвестування, сум інфляційних втрат та 3% річних, відшкодування моральної шкоди; у справі № 372/1558/16-ц - розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
У справі № 752/7501/18 Верховний Суд, в постанові від 07 жовтня 2020 року скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд виходив із того, що визнаючи боргове зобов`язання за договором позики, укладеним ОСОБА_2 на суму 60 000 доларів США, спільним боргом подружжя, апеляційним судом не перевірено доводи ОСОБА_3 про те, чи були витрачені отримані грошові кошти в інтересах сім`ї, а також не з`ясовано, чи надавала ОСОБА_3 у письмовій формі згоду на укладення договору позики; апеляційний суд жодним чином не дослідив докази, подані ОСОБА_3 на підтвердження факту використання коштів не в інтересах сім`ї, а в інтересах приватного підприємства «Аякс МК».
Натомість, у справі, яка переглядається, суди встановили на підставі достатніх доказів наявність письмових згод ОСОБА_3 на укладення ОСОБА_2 договорів позики та відповідно відсутність належних доказів використання ОСОБА_2 позичених коштів не в інтересах сім`ї, а в інших (особистих) інтересах; ОСОБА_3 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на кошти, отримані ОСОБА_2 за договорами позики.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмет позову та встановлені фактичні обставини.
Верховний Суд відхиляє інші аргументи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_3 , які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення в оскаржуваній частині відповідають вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в оскаржуваній частині.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами першої та апеляційної інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від             10 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від                03 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко       С. О. Карпенко       В. А. Стрільчук