ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3852/23 Справа № 185/11529/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Барильської А.П., 
суддів: Деркач Н.М., Ткаченко І.Ю., 
за участю секретаря – Заворотного К.Я. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
                        ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа – Друга Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно, - 
                                       
                                       ВСТАНОВИЛА: 

       09 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , уточнивши їх 26 серпня 2021 року.
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 . До складу спадкового майна входить 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 . Через відсутність правовстановлюючих документів на це майно позивач не має можливості оформити свої спадкові права. З цих підстав просив:
- визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Богуславської сільської ради № 197 від 03 жовтня 2012 року про оформлення права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 без урахування права спільної часткової власності ОСОБА_6 ;
-визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Богуславською сільською радою 12 листопада 2012 року на ім`я ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 ;
-визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ;
-визнати за позивачем право власності на 1/2 частку земельної ділянки для обслуговування будинку та господарських споруд, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 .
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року позов задоволено частково.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу   ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року залишено без змін.
       Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року скасовано рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року з підстав того, що суди не дали жодної правової оцінки тій обставині, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2008 року у справі № 22ц-1705/2008, яким було скасоване рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2007 року у справі №2-403/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, розподіл сумісного майна подружжя, ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудовані споруди в домоволодінні АДРЕСА_1 та визнання за ним права власності на 1/2 їх частину, як і не дослідили початок строку позовної давності, враховуючи, що ОСОБА_1 визнавав його пропуск у своїй заяві від 05 лютого 2018 року про визнання поважними причин пропуску позовної давності.
       За повторним розглядом справи, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до правонаступників ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , з підстав звернення до суду у неналежний спосіб захисту порушеного права, зазначивши, що позивач мав звертатись до суду із позовом про визначення частки померлого ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку, на підставі якого може бути видано свідоцтво про право на спадщину.
       Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується із вимогами чинного законодавства, тому такий позов заздалегідь обмежує його у реалізації його права на спадкове майно. Просив рішення скасувати та ухвалити нове із повним задоволенням його уточнених позовних вимог. 
       Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є правонаступниками ОСОБА_5 , своїм правом, передбаченим ст.. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались та відзивів не подавали.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
       Так, судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що уперіод з 30 квітня 1961 року по 13 грудня 2002 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до договору дарування від 17 квітня 1963 року, ОСОБА_7 (батько ОСОБА_5 ) подарував останній житловий будинок в с.Богуслав Павлоградського району Дніпропетровської області, який складався в цілому з одного будинку, з двох кімнат та сараю, критих соломою.
Вказаний житловий будинок було зруйновано та на його місці побудувано новий будинок АДРЕСА_1 , та зі старого будинку взяті вікна, двері та дах.
Житловий будинок АДРЕСА_1 введено в експлуатацію 05 лютого 2001 року, що встановлено з копії технічного паспорту на житловий будинок, а право власності на цей будинок та землю на його обслуговування оформлено за ОСОБА_5 , відповідно до рішення Виконавчого комітету Богуславської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 03 жовтня 2012 року та виданого 12 жовтня 2012 року свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_5 , і державного акту на право власності на земельну ділянку для обслуговування будинку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, однак за життя склав заповіт, відповідно до якого все належне майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, всі майнові права та обов`язки, які належать спадкодавцю, заповів ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .. В свою чергу, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відмовились від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 , виходячи з цього позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , однак, через відсутність правовстановлюючих документів на наведене спадкове майно позивач позбавлений права оформити спадкові права, про що зазначено у постанові Другої Павлоградської державної нотаріальної контори ГУЮ в Дніпропетровській області від 20 листопада 2012 року.
За правилами статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Визнаючи спірний житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що  рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2006 року встановлено, що спірний будинок родина ОСОБА_10 використовувала для особистих потреб. Введення новоствореного будинку в експлуатацію  відбулось лише 05 лютого 2001 року відповідно до чинного на той момент законодавства України та висновками суду ОСОБА_6 вселено до спірного домоволодіння та зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоду у користуванні житловим будинком.
       Разом з цим колегією суддів встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2008 року у справі № 22ц-1705/2008, яким скасоване рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2007 року у справі №2-403/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 в частині поділу та визнання права власності на домоволодіння, ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудовані споруди у спірному домоволодінні та визнання за ним права власності на 1/2 їх частину.
Суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин та норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, зазначивши, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). 
Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Судом першої інстанції встановлено, що Богуславською сільською радою надано витяг з погосподарської книги, згідно якого спірний житловий будинок перебуває у приватній власності ОСОБА_5 станом на 01 січня 2006 року (том 2 а.с.131).
Таким чином право приватної власності на спірний будинок було зареєстроване у погосподарській книзі сільської ради згідно законодавства, що діяло на час побудови цього будинку.
При цьому, під час здійснення будівництва цього будинку у період 1971 року по 1992 рік, що встановлено з технічного паспорту на спірний житловий будинок (том 1 а.с.18-20), ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 . 
Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
Згідно статті 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно з частиною 2 статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що станом на момент смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній не мав права власності на земельну ділянку під житловим будинком та не мав право власності на сам житловий будинок, яке так і не було визнано судом, яке і мав би успадкувати позивач у цій справі ОСОБА_1 , а мав лише право користування у спірному житловому будинку, враховуючи ще і те, що 13 грудня 2002 року шлюб ОСОБА_10 розірвано, тобто за довго до офіційної державної реєстрації за ОСОБА_5 права власності на домоволодіння у 2006 році в погосподарській книзі, обставин чого не було встановлено судом першої інстанції та не надано належної правової оцінки. 
       З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено ані протиправності та недійсності рішення виконкому Богуславської сільської ради №197 від 03 жовтня 2012 року про оформлення прав власності на майно за ОСОБА_5 , ані недійсності свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Богуславською сільською радою 12 листопада 2012 року на ім`я ОСОБА_5 , що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
       Суд першої інстанції, хоча і вірно встановив норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини та дійшов вірного остаточного висновку про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , однак не вірно з`ясував характер спірних правовідносин та помилково встановив, що належним способом захисту права ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_6 , є звернення до суду з позовом про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку, що не відповідає ані способам, визначеним ст.16 ЦК України, ані встановленим нормам матеріального права діючого законодавства України.
Разом з цим судом першої інстанції зазначено, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Суд першої інстанції врахував письмові заперечення на позов, в яких ОСОБА_5 просила відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Разом з цим  05 лютого 2018 року ОСОБА_11 подав заяву про визнання поважними причини пропуску ним строку позовної давності на пред`явлення позову та про поновлення строку позовної давності позовної давності (а. с. 211-213 т.1), визнаючи фактично, що пропустив строк звернення до суду за захистом свого права.
Колегія суддів погоджується з тим, що саме з дати фактичної відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто з 20 листопада 2012 року, починається перебіг позовної давності щодо вимог про визнання права власності на спадкове майно. Трирічний строк позовної давності закінчувався 20 листопада 2015 року.
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно 09 листопада 2015 року, тобто до закінчення трирічного строку позовної давності, що підтверджується відміткою суду про одержання позовної заяви (том 1 а.с.2). Таким чином строк загальної позовної давності позивачем не пропущений.
       За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.
       За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
       Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, однак рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року підлягає зміні в частині мотивів обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , виклавши їх в редакції цієї постанови.
       В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

                        ПОСТАНОВИЛА: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року змінити в частині мотивів обґрунтування відмови у задоволенні позову.
В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року залишити без змін.        
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний тексрт постанови складений 24 квітня 2023 року.

Головуючий:                                                         А.П.Барильська 

Судді:                                                                 Н.М.Деркач 
                                                                                                                                                                        І.Ю.Ткаченко