ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2023 року	Львів	Справа № 460/12318/22 пров. № А/857/17862/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Кузьмича С.М., Улицького В.З.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Рівненської міської ради на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року у справі №460/12318/22 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Рівненської міської ради про визнання дії та бездіяльності протиправними (головуючий суддя першої інстанції – Нор У.М., час ухвалення - за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення – м. Рівне, дата складання повного тексту – 14.07.2022),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненської міської ради про визнання протиправною бездіяльності щодо неналежного розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 та зобов`язання повторно розглянути і вирішити питання щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.10.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування гаража орієнтовно площею 0,01 га, яка розташована на території м.Рівне у дворі будинку по АДРЕСА_1 . Однак листом від 04.01.2022 позивача повідомлено про те, що проект рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою не набрав достатньої кількості голосів депутатів для ухвалення, а отже вважається відхиленим. Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення за результатами розгляду його заяви протиправною та такою, що порушує його права та законні інтереси, встановлені нормами  Конституції  та чинного законодавства України. З огляду на таке, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Рівненської міської ради щодо неприйняття рішення, передбаченого ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, за заявою ОСОБА_2 від 13.10.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування гаража орієнтовно площею 0,01 га, яка розташована на території м.Рівне. Зобов`язано Рівненську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 13.10.2021 та прийняти відповідне рішення по суті порушеного у клопотанні питання щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування гаража орієнтовно площею 0,01 га на території м.Рівне у відповідності з вимогами статті 118 Земельного кодексу України. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Рівненської міської ради судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана  апеляційна карга, в якій зазначає, що вважає, що Рівненським окружним адміністративним судом Рівненської області при розгляді справи було не належним чином здійснено перевірку фактів та доказів по даній справі, не встановлено правової та фактичної обґрунтованості мотивів позовної заяви ОСОБА_1 , невірно встановлені обставини справи, що призвели до невірного застосування норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що проект рішення Рівненської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 (на земельній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна» (далі - Проект рішення) був підготовлений Управлінням земельних відносин на підставі заяви громадянки ОСОБА_1 від 13.10.2021 та відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» був оприлюднений на офіційному сайті Рівненської міської ради (http://rivnerada.gov.ua) 16.11.2021.
Проект рішення був зареєстрований в організаційному відділі апарату ради та виконавчого комітету Рівнеради 17.11.2021 під номером 2295, що підтверджується штампом реєстрації на першій сторінці Проекту рішення та відповідно до вимог статті 27 Регламенту пройшов юридичну експертизу на відповідність проекту рішення Регламенту та чинному законодавству.
Відповідно до частини 3 пункту 27.3 Регламенту Проект рішення після проведення юридичної експертизи та його оприлюднення на офіційному сайті Рівнеради, був переданий на розгляд профільних постійних комісій, а саме: постійній комісії з питань архітектури, будівництва та землевпорядкування, яка розглянула його 01.12.2021 року, та постійній комісії з питань міського господарства, транспорту, зв`язку та екології, яка розглянула його 07.12.2021.
Пунктом 25.5 Регламенту встановлено, що до розпорядження міського голови про скликання сесії Рівнеради не можуть бути включені питання (проекти рішень), які не були оприлюднені у строки, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації», та які попередньо не були розглянуті відповідною постійною комісією Рівнеради.
Відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Регламенту Проект рішення пройшов усі необхідні етапи для включення його в порядок денний питань, які міська рада буде розглядати на черговій сесії.
Відповідно до статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сесії міської ради скликаються відповідним міським головою в міру необхідності, в межах строків визначених цією статтею.
На дванадцятому пленарному засіданні другої сесії Рівненської міської ради, яке відбулося 23 грудня 2021 року, Рівненською міською радою був розглянутий проект рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 (на земельній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна», що не заперечується позивачем та за результатами голосування Проект рішення не набрав необхідної кількості голосів на підтримку, а тому відповідно до п. 28.1 Регламенту вважається відхиленим.
Ураховуючи, що Рівненською міською радою були вчинені усі дії щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про безоплатну передачу їй земельної ділянки, а саме: підготовка Проекту рішення Управлінням земельних відносин на підставі заяви ОСОБА_1 , реєстрація Проекту рішення, проведення юридичної експертизи на відповідність Проекту рішення вимогам чинного законодавства та Регламенту, розгляд Проекту рішення постійною комісією з питань архітектури, будівництва та землевпорядкування та постійною комісією з питань міського господарства, транспорту, зв`язку та екології, візування Проекту рішення керівниками виконавчих органів, оприлюднення Проекту рішення на офіційному сайті Рівненської міської ради, включення проекту рішення в Проект порядку денного, які міська рада розглядала 23 грудня 2021 року на дванадцятому пленарному засіданні другої сесії Рівненської міської ради та проведення процедури голосування, тому відсутня бездіяльність Рівненської міської ради щодо цього Проекту рішення, оскільки бездіяльність мала б місце бути, якщо б органом місцевого самоврядування не було б вчинено жодних дій щодо розгляду заяви ОСОБА_1 .
Також зазначає, що під час візування на зворотній стороні першого примірника останнього аркуша Проекту рішення, начальником Управління містобудування та архітектури було зазначено: «Згідно поданих графічних матеріалів неможливо встановити місце розташування земельної ділянки», що може свідчити про недотримання заявницею ОСОБА_1 вимог статті 118 Земельного кодексу України, зокрема імперативної норми цієї статті щодо документів, які додаються до заяви про безоплатну приватизацію, а саме: графічних матеріалів на яких можливо ідентифікувати місце розташування земельної ділянки.
Крім цього, відповідно до підпункту 5 пункту 27 розділу 10 Земельного Кодексу України у період дії воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, в межах України або окремої її місцевості, у якій введено воєнний стан, безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.
З урахуванням наведеного просить рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 13.10.2021 позивач звернулася до Рівненської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність для будівництва та обслуговування гаража орієнтовно площею 0,01 га, яка розташована на території по АДРЕСА_1 .
До клопотання позивач долучила копію паспорта, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера платника податків, графічні матеріали, документи на посвідчення права власності на квартиру, копію свідоцтва про шлюб та довідки склад сім`ї.
04.01.2022 листом №С-3301/21 голова Рівненської міської ради повідомив позивачу, що на сесії Рівненської міської ради 23.12.2021 проект рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для будівництва та обслуговування гаража орієнтовно площею 0,01 га, яка розташована на території м.Рівне у дворі будинку по АДРЕСА_1 не набрав достатньої кількості голосів на підтримку та вважається відхиленим.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідач всупереч нормам чинного законодавства за заявою позивача не прийняв жодного рішення. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та  такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.  
Стаття 14 Конституції України  гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.
Відповідно до п.б ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Відповідно до частин 1 – 3 ст.116 Земельного кодексу України  громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. «в» частини третьої статті 116 Земельного кодексу України).
На підставі п.г ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара.
Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України встановлено у статті 118 Земельного кодексу України.
Відповідно до положень ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку ( ч.7 ст.118 Земельного кодексу України).
Отже, ч.7 ст.118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відповідно до п.п «а», «б» ч.1 ст.12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Згідно з ч.1 ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.
Частиною 1 ст.47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.
На підставі ч.4 ст.47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.
Відповідно до ч.1-3 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.
Отже, за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, орган місцевого самоврядування приймає лише одне із рішень визначених ч.7 ст.118 Земельного кодексу України: або про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або мотивовану відмову у його наданні.
Судом встановлено, що заява позивача ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність від 13.10.2021 розглядалася 23.12.2021 на засіданні сесії Рівненської міської ради.
Питання щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ставилося на обговорення на засіданні сесії міської ради, однак рішення за вказаною заявою не приймалося. Вказана обставина підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
З урахуванням наведених вище обставин справи та зважаючи на те, що за результатами розгляду заяви позивача від 13.10.2021 відповідачем не прийнято ні рішення про надання дозволу, ні вмотивованої відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, заява ОСОБА_1 не розглянута Рівненською міською радою у строк та у спосіб, встановлені Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Таким чином, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Апелянт зазначає, що  під час візування на зворотній стороні першого примірника останнього аркуша Проекту рішення начальником Управління містобудування та архітектури було зазначено «згідно поданих графічних матеріалів неможливо встановити місце розташування земельної ділянки», що може свідчити про недотримання заявницею вимог ЗК України, проте такі доводи є необґрунтованими, оскільки  такі не були підставою для неприйняття відповідачем рішення за результатами розгляду заяви позивача від 13.10.2021.
Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідач, не приймаючи жодного з визначених ч.7 ст.118 Земельного кодексу України  рішень з питання надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, допустив протиправну бездіяльність.
Наведене також спростовує доводи апелянта про те, що він не допустив бездіяльності, оскільки ним були вчинені відповідні дії з урахуванням наведених вище вимог законів та Регламенту.
З огляду на наведене, порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності Рівненської міської ради щодо неприйняття рішення, передбаченого ч. 7 ст.118 Земельного кодексу України, за заявою ОСОБА_1 від 13.10.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування гаража орієнтовно площею 0,01 га, яка розташована на території м. Рівне.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9  Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою (п.36-39).
Суд враховує, що дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
Суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.
Крім цього, відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.
Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України  відповідач зобов`язаний або надати дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою, або відмовити у наданні такого дозволу, але на законних підставах.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява №38722/02).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Висновки аналогічного змісту викладені у постановах Верховного Суду від 28.05.2020 у справі 819/654/17, від 11.11.2020 у справі №822/89/18.
З огляду на те, що відповідач не висловив свою позицію щодо того чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 13.10.2021 та прийняти відповідне рішення по суті порушеного у клопотанні питання щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування гаража орієнтовно площею 0,01 га на території м. Рівне у відповідності з вимогами статті 118 Земельного кодексу України.
Щодо покликання апелянта на пп.5 п.27 Перехідних положень ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яким регламентовано, що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації - забороняється, то апеляційний суд також вважає їх необґрунтованими з урахуванням наведених вище висновків суду щодо протиправної бездіяльності відповідача та є належним та допустимим способом захисту порушеного права позивача.
Крім цього, судом зобов`язано відповідача повторного розглянути заяву позивача у відповідності з вимогами статті 118 Земельного кодексу України, відповідно до якої  відповідач зобов`язаний або надати дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою, або відмовити у наданні такого дозволу, але на законних підставах. 
Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позов підлягає задоволенню. 
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та  зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Рівненської міської ради – залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року у справі №460/12318/22 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	В. З. Улицький