П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 травня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/17534/21	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку, 
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся  до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 23.06.2017 до 06.07.2021 з виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 23.06.2021 з виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби у розмірі 405273 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він проходив військову службу в Збройних Силах України та перебував на грошовому забезпеченні; наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу ) від 20.06.2017 № 22-РС був звільнений із служби, а з 23.06.2017 виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів грошового забезпечення. Проте, позивач вважав, що при звільненні йому не була виплачена індексація грошового забезпечення, та лише на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/13716/20 від 15.02.2021 з ним був проведений остаточний розрахунок 06.07.2021.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнана протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 23.06.2017 до 06.07.2021 з виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 25.05.2021 з виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби у розмірі 16895,32 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає про не врахування судом першої інстанції факту пропуску позивачем строку на звернення із позовом до суду.
Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням № НОМЕР_2 від 03.12.2015.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 в іншій справі №420/13716/20 задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії. Визнана протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України в частині не виплати індексації грошового забезпечення позивача у період з 08.06.2012 до 23.06.2017. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 08.06.2012 до 23.06.2017 включно.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 року у справі № 420/13716/20 з позивачем проведений остаточний рахунок при звільненні  06.07.2021. Ця обставина учасниками справи не заперечується та підтверджена матеріалами справи (а.с. 19).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що у суб`єкта владних повноважень є обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки відповідач при звільненні позивача не виплатив індексацію грошового забезпечення, і такий обов`язок суб`єкта владних повноважень передбачений статтею 117 КЗпП України.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація грошового забезпечення, тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Такий правовий висновок суду першої інстанції відповідає позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду (справа №821/1083/17 від 26.02.2020 року).
Так, аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.
Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на отримання індексації грошового забезпечення, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що апелянт повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку.
Слід зазначити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані положеннями КЗпП України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2021 до 06.07.2021 в розмірі 16895,32 грн, враховуючи при цьому приписи Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, кількості днів затримки розрахунку 1064 (період з 23.06.2017 до 06.07.2021 включно), та висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 щодо пропорційного зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності посилання відповідача на те, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація та індексація грошового забезпечення не є щомісячними чи одноразовими додатковими видами грошового забезпечення, так як вказаний факт не впливає на обов`язок відповідача виплатити такі суми до виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, та як наслідок на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.
В даному випадку, зазначені висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 31 жовтня 2019 року (справа № 825/598/17).
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта стосовно строку звернення із цим позовом до суду з огляду на таке.
Рішенням Конституційного Суду України № 1-5/2021 від 22.02.2021 встановлені основні правила обчислення строку звернення до суду у справах про стягнення середнього заробітку, а саме: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався, або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати, всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався»
Тобто, строк звернення до суду у цій справі почався з дня фактичного розрахунку із позивачем, тобто з 06.07.2021.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1  -  залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року у справі № 420/17534/21  -  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 03.05.2023

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.